Алан Маршал
Мога да прескачам локви

Превод от английски: Светлана Стефанова, 1981

chitanka.info

I

Майка ми лежала в малката предна стая на нашата дървена къща и докато чакала пристигането на акушерката, която трябвало да помогне да се появя на бял свят, от леглото си наблюдавала високите, разлюлени от вятъра евкалипти, зеления хълм и сенките на облаците, които препускали по пасбището.

— Момче ще бъде, мъжки ден е — казала тя на баща ми.

Татко се навел и погледнал през прозореца към гората, извисила се като тъмна зелена стена отвъд разчистените пасбища.

— Ще направя от него ездач и добър бегач — заявил решително той. — Бога ми, ще го направя!

Когато акушерката пристигнала, той й казал усмихнато:

— Помислих, мисис Торенс, че докато дойдете, малчуганът ще е заприпкал из стаята.

— Да, закъснях половин час — рязко отговорила мисис Торенс, пълна жена с мургави, отпуснати страни и със самоуверено държание. — Но Тед е виновен. Когато трябваше да е впрегнал коня, той все още смазваше кабриолета.

— Как си, мила? — обърнала се тя към майка ми. — Имаш ли вече болки?

— Тя продължаваше да говори — ми разказваше мама, — а аз вдишвах мириса на акациево дърво от дръжката на бащиния ти камшик, окачен на долния край на леглото, и те виждах да препускаш галоп и да го размахваш над главата си — също както баща ти.

Татко седял в кухнята със сестрите ми и чакал да се родя. Мери и Джейн искали братче, което да водят със себе си на училище, и той им обещал едно момченце на име Алън.

Мисис Торенс ме занесла в кухнята, за да ме видят. Бил съм повит в пелена от червена фланела. Тя ме положила в ръцете на татко.

— Странно чувство изпитах, като те погледнах — разказваше ми той. — Моят син!… Толкова много неща исках да правиш — и да яздиш, и всичко. Исках да умееш да се справяш с всякакъв кон. Е, такива неща ми минаваха през ума. Разбира се, и за бягането… намираха, че имаш хубави крайници. Толкова чудно ми се струваше да те държа в ръцете си. Питах се дали ще приличаш на мен…

Скоро след като тръгнах на училище, аз заболях от детски паралич. Епидемията избухна в щата Виктория в началото на 1900 година и се разпространи от по-гъсто населените области във вътрешността на страната, поразявайки деца в отдалечени чифлици и пръснати в горите домове. Аз бях единствената жертва в Турала. Моето заболяване хвърли в ужас хората на много мили наоколо. Те свързваха думите „паралич“ с идиотизъм и когато някоя двуколка спирала и коларят се навеждал над колелата, за да побъбри със срещнатия по пътя приятел, неизменният въпрос бил: „Чул ли си дали умът му е засегнат?“

В продължение на седмици съседите шибваха конете по-енергично, когато минаваха покрай нашата къща, и поглеждаха припряно и с нов интерес старата ограда от колове, необяздените жребци в двора на конюшнята и моето детско велосипедче, полегнало на една страна край плевнята. Те прибираха децата си по-рано, завиваха ги по-топло и ги гледаха уплашено, ако кихнеха или се закашляха.

— От небето идва — твърдял мистър Картър, хлебарят, и нищо чудно да е вярвал в това. Мистър Картър беше директор на неделното училище и след своите седмични съобщения той заявил мрачно на учениците си:

— На следващата църковна служба в неделя сутрин преподобният Уолтър Робертсън ще предложи да се помолим за бързото възстановяване на храброто момче, поразено от коварна болест. Моля всички да присъствуват.

Татко научил как мистър Картър обяснявал заболяването ми. Един ден го спрял на улицата и като подръпвал нервно и угрижено червеникавите си мустаци, му изяснил точно как съм прихванал болестта:

— Казват, че бацилът се вдишва. Той просто се носи из въздуха, навсякъде. Човек никога не знае къде е. Изглежда, че точно когато е минавал покрай носа на момчето, то е поело въздух и това е било съдбоносно. Падна като посечено биче. Ако беше издишвал, когато бацилът минавал, нищо нямаше да му стане.

Той спрял и добавил тъжно:

— А сега ще се молите за него…

— Гърбът е създаден да носи товар — промърморил благочестиво хлебарят. Той беше църковен настоятел и виждаше божията ръка във всяко нещастие. От друга страна, подозираше, че сатаната има пръст във всичко, което доставя радост на хората.

— Такава е божията воля — добавил той с известно задоволство, уверен, че забележката му ще се хареса на всемогъщия. Той не пропущаше случай да заслужи благоволението му.

Татко изсумтял своето презрение към подобна философия и ядосано казал:

— Гърбът на моето момче не е създаден да носи товар! И знай, че болестта няма да му пречи в нищо. А ако търсиш място за тегла, заповядай — и той почукал глава с мургавия си пръст.

По-късно, застанал до леглото ми, той ме запита боязливо.

— Болят ли те краката, Алън?

— Не. Не ги чувствувам.

— О, по дяволите! — възкликна той покрусен.

Татко беше сух човек с тесни бедра и криви крака — резултат от годините, прекарани на седлото, защото той се занимаваше с обяздване на коне. Беше слязъл във Виктория от далечния Куинсланд.

— Заради децата — казваше той. — Там горе няма училище. Ако не бяха те, не бих се преселил.

Татко имаше лице на бушмен[1] — кафяво и набраздено, с проницателни сини очи сред ситните бръчки, причинени от ослепителния блясък на слънцето в обраслите със солени храсти равнини.

Един джамбазин, негов приятел, веднъж намина да го види. Наблюдавайки как татко прекосява двора, за да го посрещне, той извика:

— Божичко, Бил, ти все още пристъпваш като проклето ему[2].

Татко ходеше леко, обикновено със ситни крачки и гледаше в земята пред себе си — навик, който той обясняваше с това, че идва от „змийска област“.

Пийнеше ли малко, татко яхваше някой от още необяздените жребци, изправяше го на задни крака и го пришпорваше в двора на конюшнята — през хранилки, тегличи и стари колела. Подплашените кокошки се разпиляваха с кудкудякане, а той викаше с пълен глас:

— Див добитък, долно качество! Плюя на тях! Хей, пази се!

Накрая изправяше коня на задни крака, сваляше широкополата си шапка, размахваше я сякаш благодареше за аплодисменти и се покланяше към кухненската врата, откъдето обикновено мама го гледаше с усмивка на уста, усмивка, която изразяваше едновременно доволство, любов и загриженост.

Татко обичаше конете не защото от тях вадеше хляба си, а заради красотата, която виждаше в тях. Можеше с часове да разглежда някой добре сложен кон: наклонил глава на една страна, той пристъпваше бавно около него и изследваше внимателно всяка подробност, плъзгаше ръце по предните му крака, опипваше за подутини или драскотини, за да разбере дали конят е падал.

— Хубавият кон има здрави кости и много светлина под себе си — обичаше да казва татко, — защото стъпва с широка крачка.

Според него конете приличали на хората.

— Да, факт! Виждал съм го неведнъж. Някои се нацупват, щом ги докоснеш с камшика. Като някои деца, които няма да ти проговорят с дни, ако им издърпаш ушите. Държат гарез. Не забравят, знаеш! Дявол да го вземе, така е и с конете. Послужи си с камшика и ще удариш на камък. Вземи например дорестата кобила на стария Стъмпи Дик. Много упорита беше, но виж, аз я обяздих. Вади си заключение… То си е характер. Прилича на Стъмпи: който се е опитвал да му тури юзда, е обърквал страшна каша. Все още ми дължи една лира за тази работа. Е, карай да върви… Той няма пукната пара.

Бащата на татко, червенокос йоркширски овчар, емигрирал в Австралия в началото на четиридесетте години. Оженил се за една ирландка, пристигнала в колонията същата година. Разказват, че когато корабът с ирландски девойки, тръгнали да търсят работа като прислужнички, пристигнал, дядо бил на кея.

— Коя от вас иска да се омъжи за мен? — викнал той към надвесилите се над перилата девойки — Коя ще си опита късмета с мен?

Едно здраво синеоко момиче с черна коса и големи ръце го изгледало изпитателно и отвърнало:

— Аз! Аз ще се омъжа за тебе!

Тя се навела през перилата, той я свалил на кея, взел вързопа, който носела, поставил ръка върху рамото й, сякаш да я направлява и тръгнали заедно.

Татко бил най-малкият от четирите им деца и наследил темперамента на своята майка ирландка.

— Когато бях малък — ми разказваше той, — ударих веднъж един колар точно зад ухото с ирландски пъпеш[3]. — Знаеш, че ако сокът пръсне в окото ти, може да ослепееш. Е, човекът побесня и ме подгони със сопата. Хукнах към къщи, пищейки „мамо“. Този приятел обаче не се шегуваше, дявол да го вземе, наистина не се шегуваше. Душа не ми остана, докато се добера до дома. Свършено беше с мене. Обаче мама ме видяла как бягам и сега чакаше с котел вряла вода в ръка. „Пази се! — каза тя на човека. — Кипяща е. Ако се доближиш, ще я лисна в лицето ти.“

Спря го, дявол да го вземе! И така стоя и не го изпусна из очи, докато той си отиде, а аз стисках здраво полата й.

На дванадесет години татко започнал сам да си вади хляба. Образованието му се ограничило в няколкомесечното обучение при един учител — пияница, на когото всяко дете, посещаващо покритата с плочи барака, която служела за училище, плащало по половин крона седмично.

И така той започнал работа, пътувал от ферма на ферма, обяздвал коне или придружавал черди с добитък.

Юношеството му и ранната му младост минали в отдалечените области на Ню Саут Уелс и Куинсланд и по-късно тези места доставяха материала за всичките му истории. От неговите разкази далечните равнини, обрасли със солени храсти, и червените пясъчни хълмове ми станаха по-близки от плодородната област, където бях роден и отраснах.

— Има нещо в онази земя — ми каза татко веднъж, — там човек се чувствува доволен. Изкачиш се на някой хребет, запалиш огън… — Той спря замислен и ме загледа угрижено. След малко каза: — Трябва да измислим нещо, да не затъват патериците ти в пясъка. Да, някой ден непременно ще те заведа там горе.

[1] Обитател на австралийските гори — Б.пр. ↑

[2] Австралийска камилска птица — Б.пр. ↑

[3] Вид австралийска акация с отровен плод — Б.пр. ↑

II

Скоро след като се парализирах, мускулите на краката ми започнаха да се свиват, а гърбът ми, някога прав и силен, сега се изкриви на една страна. Сухожилията под колената ми се втвърдиха като въжета, които дърпаха краката ми, докато те постепенно се подгънаха и се свиха в приклекнало положение.

Болезненото напрежение на сухожилията под колената ми и страхът, че ако не бъдат изправени бързо, краката ми ще останат в това положение, не даваше покой на мама и тя непрекъснато настояваше пред д-р Крауфорд да предпише лечение, което да ми помогне отново да се движа нормално.

Д-р Крауфорд, незапознат с развитието на болестта детски паралич, наблюдаваше опитите на мама да върне живота в краката ми чрез масажи с ракия и зехтин — лечение, предписано от жената на учителя и излекувало нейния ревматизъм — и се мръщеше неодобрително, но със забележката „поне няма да навреди“ изостави въпроса за безжизнеността на моите крака, докато проучи усложненията при жертвите в Мелбърн.

Д-р Крауфорд живееше в Балунга, на четири мили от нашия дом, и посещаваше пациенти в околността само при спешни случаи. Тогава той впрягаше един кротък сив кон в кабриолета си, а гюрука оставяше повдигнат така, че тапицерията от син филц, с фистон по края, да се вижда и да му служи за фон, когато се кланя от двуколката и размахва камшик за поздрав към минувачите. Двуколката го поставяше на равна нога с овцевъдите, но не и с онези от тях, които имаха двуколки с гумени колела.

Той беше човек с чудесни познания за по-обикновените заболявания.

— Мога да ви уверя, мисис Маршъл, че синът ви няма брусница.

Но полиомиелитът беше от тези заболявания, за които се знаеше твърде малко. Когато се разболях, той извика на консулт двама други лекари и единият от тях именно откри, че съм болен от детски паралич.

Този лекар направи на мама впечатление със своите познания и тя го помоли да й обясни подробно как може да се развие болестта. Но всичко, което той й каза, беше:

— Ако момчето бе мой син, аз извънредно много бих се тревожил.

— Сигурна съм — отвърна мама сухо и от този момент загуби доверие в него. Тя се уповаваше на д-р Крауфорд, който, след като другите си бяха вече отишли, й каза:

— Мисис Маршъл, никой не може да каже дали синът ви ще осакатее, или не, дали ще живее, или не. Аз вярвам, че той ще живее, но всичко е в божиите ръце.

Това утеши донякъде мама, но не и татко. Според него д-р Крауфорд признаваше, че не знае нищо за детския паралич.

— Щом ти кажат, че си в божиите ръце, значи свършено е с тебе — каза той.

Скоро д-р Крауфорд бе изправен и пред проблема за моите сковаващи се крака. Угрижен и несигурен, той барабанеше леко с топчестите си пръсти по мраморната плоча на мивката до леглото ми и мълчаливо ме гледаше. Мама стоеше до него, напрегната и неподвижна като подсъдим, очакващ присъда.

— Е, сега, мисис Маршъл, за тези крака. Хм, хм, да. Боя се, че можем да направим само едно. За щастие, той е храбро момче. Трябва да изпънем краката му. Единственият начин е, като го натискаме. Трябва да ги изпънем насила. Въпросът е как. Мисля, че най-добре би било да го поставяте всяка сутрин на масата и с цялата си тежест да натискате колената, докато краката се изправят. Трябва да се изпънат върху масата. Да речем, три пъти. Да, три пъти е достатъчно, струва ми се. Да речем, първия ден два пъти.

— Ще го боли ли много? — попита мама.

— Страхувам се, да! — д-р Крауфорд замълча, а после добави: — Ще ви е нужна много смелост.

Всяка сутрин, когато мама ме поставяше да легна по гръб върху кухненската маса, аз гледах картината с подплашените коне, окачена върху комина над огнището. Това беше гравюра, представляваща бял и черен кон, притиснали се от ужас един о друг, а на тъмния фон на бурята и дъжда, на няколко сантиметра пред разширените им ноздри, се открояваше зигзагообразна светкавица. На отсрещната стена продължението на картината показваше как конете се носят в галоп с изпънати крака и развети гриви.

Понякога татко, който вземаше всички картини много сериозно, заставаше, притворил очи, за да се съсредоточи, разглеждаше конете и определяше качествата им, като че ли ги купуваше. Веднъж ми каза:

— Арабски са, вярно, но нечистокръвни. Кобилата има подутина на бабковата става. Погледни глезена й!

Негодувах срещу всяка забележка против тези коне. Те бяха много важни за мене: всяка сутрин аз бягах заедно с тях от непоносимата болка. Нашите страхове се сливаха в един общ страх, който ни свързваше като другари в беда.

Мама поставяше двете си ръце върху свитите ми колена и стиснала здраво очи, тъй, че спуснатите клепачи да задържат сълзите й, тя наблягаше с всичка сила върху краката ми, докато под нейната тежест те се изправяха върху масата. При изпъването палците ми се разтваряха, после се изкривяваха надолу и встрани като нокти на хищна птица. Когато сухожилията под колената ми започваха да се разпъват и разтеглят, аз запищявах от болка и с широко отворени очи и поглед, вперен в ужасените коне над огнището, аз виках на конете, докато палците ми се извиваха в агония:

— О, коне, коне, коне… О, коне, коне…

III

Болницата се намираше в едно градче на около двадесет мили от дома. Татко ме заведе дотам с браната — здрава двуколка с дълги тегличи, с която обучаваше конете. Той много се гордееше с тази двуколка. Тегличите и колелата бяха от хикори[1], а върху облегалката татко беше нарисувал един кон в момент на скок. Картината не беше много хубава и татко обикновено я извиняваше с обяснението:

— Конят още не е свикнал, разбирате ли. Това е първият му скок и той не е могъл да запази равновесие.

Татко беше впрегнал един от младите коне, които обяздваше, а друг беше вързал за теглича. Той държеше главата на този кон, докато мама ме постави на пода и сама се качи на двуколката. След като се настани, тя ме повдигна до себе си. Татко продължаваше да говори на коня и да търка с ръка потната му шия.

— Мирно, момче! Хайде! Спокойно сега!

Лудуването на необяздените коне не плашеше мама. Случвало се бе упорити коне да се изправят на задните си крака, да приклякат насред пътя или да хукват извън шосето, пръхтейки озлобени от усилията да се освободят от юздата, но лицето на мама оставаше невъзмутимо спокойно. Седнала на високата седалка, тя спокойно реагираше на всяко подхвърляне и клатушкане. Стиснала с една ръка края на никелираното перило, при рязко изправяне на конете тя леко се навеждаше, а отскачаше назад върху седалката, когато конете се втурваха напред. И нито за миг не отслабваше прегръдката, в която ме държеше.

— Готови сме — каза мама сега и ме притисна здраво към себе си.

Татко освободи мундщука и отстъпи заднишком към стъпалото. Той остави юздите да се плъзнат леко върху дланта му и без да сваля очи от главата на вързания за теглича кон, постави крак върху кръглото желязно стъпало, улови се за ръба на седлото, спря за момент, колкото да извика „мирно там“ на неспокойните нервни коне, и после бързо се метна на седалката, докато те се изправяха на задните си крака. Почувствували отпускането на поводите, конете се хвърлиха напред. Жребецът, привързан с оглавник към теглича, се дърпаше настрани и с източен врат подскачаше подплашено редом с впрегнатия кон. Ние излетяхме през портата, а под желязната, стържеща по чакъла шина на колелата захвърчаха камъни.

Татко се хвалеше, че при своите бурни потегляния никога не закачвал стълбовете на портата, въпреки че драскотините и белезите по дървото на височината на главините подсказваха обратното. Мама, наведена над калника, за да види разстоянието между главините и стълба, винаги правеше една и съща забележка:

— Някой ден непременно ще се удариш в тези стълбове!

След като преминахме прашното отклонение от главния път до нашата порта и поехме по шосето, татко успокои конете.

— Хайде по-полека сега! — извика той и заради мама добави: — Това пътуване ще им изкара вироглавството. Сивият е от Абот. Всички негови жребчета са такива буйни.

Топлото слънце и шумът на колелата ме приспаха. Храсти, ливади и потоци минаваха край нас, забулени в праха, вдиган от копитата на конете, но аз не ги виждах. Спах три часа с глава върху мамината ръка, докато накрая тя ме събуди.

Чакълът в болничния двор хрущеше под колелата на двуколката. Надигнах се и видях бяло здание с тесни прозорци. Долових някаква странна миризма.

През отворената входна врата се виждаше тъмен полиран под, поставка и кръгла ваза с цветя в нея. Сградата обаче тънеше в някакво безмълвие, в някаква странна тишина, която ме плашеше.

Татко ме внесе в стая с тапицирана пейка покрай стената и писалище в единия край. Зад писалището седеше медицинска сестра. Тя зададе на баща ми куп въпроси и докато записваше в една книга отговорите му, той я наблюдаваше, както би гледал зъл кон с присвити назад уши.

След като сестрата излезе от стаята заедно с книгата, татко каза на мама:

— Попадна ли на такова място, изпитвам желание да ги пратя по дяволите. Оголват чувствата на човека, като че дерат крава. Ама че въпроси задават! Карат те да се чувствуваш натрапник, сякаш се опитваш да ги надхитриш или нещо такова. Не зная…

След известно време сестрата се върна с един болногледач, който ме отнесе след уверенията на мама, че ще дойде да ме види, щом ме настанят в леглото.

Болногледачът беше облечен в кафяви дрехи, имаше червено набръчкано лице и ме гледаше, сякаш не бях момче, а някаква загадка. Отнесе ме в банята и ме постави във вана с топла вода. После седна на едно столче и започна да си свива цигара. След като я запали, каза:

— Откога не си се къпал?

— От тази сутрин — отвърнах.

— А, добре. Полежи си само. Това е достатъчно.

Малко по-късно аз стоях в хладното чисто легло, където той ме беше положил, и настойчиво молех мама да не си отива. Дюшекът на леглото беше твърд, неподатлив и завивките изпънати около мен. Под тези завивки нямаше да се образуват топли пещери; нямаше да мога да си правя входове и вити криволичещи пътечки за топчетата, както правех върху юргана си; нямаше ги познатите стени на моята стаичка, не чувах кучешки лай, нито шум от хрупащи сено коне. Всички тези неща бяха част от моя дом и в този момент чувствувах липсата им болезнено.

Татко се сбогува, но мама се бавеше. Внезапно тя се наведе, целуна ме бързо и излезе. Стори ми се невероятно, че тя можа да направи това. Нито за миг не допусках, че ме оставя по собствено желание — знаех, че е заставена да си отиде от неочаквани и чудовищни обстоятелства, върху които тя нямаше власт. Не извиках, нито я помолих да се върне, макар че копнеех за това. Гледах как мама си излиза от стаята и нямах сили да я спра.

След като мама си отиде, човекът от съседното легло ме наблюдава мълчаливо известно време, а после попита:

— Защо плачеш?

— Искам да си ида у дома.

— Ние всички искаме да си идем — каза той, погледна към тавана и въздъхна, — да, ние всички искаме това.

Нашето отделение имаше полиран под, светлокафяв между леглата и към средата на стаята, но тъмен и лъскав под леглата, където краката на сестрите не изтриваха восъчния му слой.

Белите железни легла, наредени покрай стените в две редици едно срещу друго, стояха върху тънки крака с колелца. Няколко сантиметра около всеки крак подът беше изподраскан от тези малки колелца, които се въртяха на всички страни, когато сестрите движеха леглото.

Завивките и чаршафите се изопваха плътно около болния, после се подпъхваха под дюшека така, че го стягаха като в обръч.

В отделението имаше четиринадесет мъже. Аз бях единственото дете. След като мама си отиде, някои от мъжете ме заговориха и ми казаха да не се тревожа.

— Тук ти ще се чувствуваш добре — ми каза един болен. — Ние ще се грижим за тебе.

Разпитаха ме какво ми е и когато им казах, започнаха да коментират детския паралич. Един от мъжете каза, че тази болест е душегубка.

— Проклета душегубка — повтори той. — Това е тя, проклет убиец!

Забележката ме накара да се почувствувам важен и да обикна мъжа, който я направи. Аз не гледах на болестта си като на нещо сериозно, а просто като на временно неудобство. През следващите дни и седмици посрещах пристъпите на болката с негодувание и гняв, които бързо се превръщаха в отчаяние, ако болката продължаваше, но щом спираше, аз веднага я забравях. Не можех да оставам дълго подтиснат: толкова интересни неща ме заобикаляха.

Първо, приятно ме изненада впечатлението, което правеше болестта ми на хората: те спираха до леглото ми, гледаха ме тъжно и смятаха, че ме е сполетяло някакво ужасно бедствие. Това ми придаваше важност и аз бях доволен.

— Ти си храбро момче казваха те, навеждаха се да ме целунат и си тръгваха с натъжени лица.

Храбростта, която ми приписваха, ме озадачаваше. Да ти кажат, че си храбър, за мене означаваше голямо отличие. Когато посетителите ме наричаха храбър, чувствувах, че трябва да променя изражението на лицето си и да прикривам доволството, което съвсем естествено предизвикваше похвалата, но което беше напълно неподходящо в случая. Непрекъснато се страхувах да не бъда разкрит и започнах да се смущавам, когато трябваше да приемам похвали за моята храброст, защото знаех, че не ги заслужавам. Аз се плашех от мишката, която гризеше перваза на стаята ми в къщи, страхувах се да ставам нощем и да излизам да пия вода в тъмното… Чудех се какво биха помислили хората, ако знаеха това.

Но всички настояваха, че съм храбър, и аз приемах това със скрита, макар и гузна гордост.

След няколко дни вече бях част от отделението и започнах да гледам с чувство на превъзходство новите пациенти, които влизаха в стаята плахо, смутени от редиците наблюдаващи ги очи, тъгуващи за домовете си и копнеещи да се отпуснат в своите меки легла.

Болните разговаряха с мен, понякога си правеха шеги за моя сметка, понякога ме покровителствуваха — както се държат възрастните с децата — и винаги, когато темите им за разговор се изчерпваха, те се залавяха пак с мен. Аз вярвах всичко, което ми казваха и това ги забавляваше. Под защитата на своя дълъг опит те ме гледаха отвисоко и си въобразяваха, че поради своята невинност дори не разбирам, когато приказват за мен. Разговаряха, сякаш бях глух и не можех да чувам думите им.

— Той вярва във всичко, което му кажеш — обясняваше веднъж някакъв младеж от отсрещната страна на стаята на новодошъл. — Слушай! Хей, смехурко — подвикна ми той, — в кладенеца до вашата къща има вещица, нали?

— Да — отвърнах.

— Ето — каза младежът. — Смешно хлапенце! Казват, че никога няма да може да ходи.

Реших, че младежът е глупак. Нима си въобразява, че аз никога вече няма да ходя! Аз по-добре от него зная какво ще правя като порасна: ще обяздвам коне, ще викам „Хо! Хо!“ и ще размахвам шапката си във въздуха. И ще напиша книга като „Кораловият остров“.

Мъжът от съседното легло ми харесваше.

— Да станем другари — ми каза той скоро след моето идване. — Какво ще кажеш?

— Добре! — отвърнах.

От цветната картинка на една от първите си книжки аз имах представа, че другарите трябва да стоят един до друг и да си държат ръцете. Обясних му, но той отвърна, че не е необходимо.

Сутрин, повдигнат на лакът и като натъртваше на всяка дума с потупване на ръка, той казваше:

— Винаги помни, че мелниците на братя Макдоналд са най-добрите!

Доволен бях, че вече знаех кои мелници са най-добри, и действително това изречение така се запечати в паметта ми, че по-късно то винаги определяше отношението ми към вятърните мелници.

— Мистър Макдоналд и неговият брат ли са ги направили? — попитах аз.

— Да. А Макдоналд старши — това съм аз, Ангъс.

Той се отпусна върху възглавницата си и каза кисело:

— Един господ знае как се справят сега без мен — поръчки и какво ли не още. Човек трябва непрекъснато да си отваря очите. — После той извика на един болен през стаята: — Какво пишат днес във вестника за времето? Ще има ли суша?

— Вестникът не е дошъл още — отвърна мъжът.

Ангъс беше най-високият и най-едрият мъж от пациентите в отделението. Той страдаше от нещо, което му причиняваше силни болки. Понякога въздишаше високо или проклинаше, или стенеше силно, което ме плашеше.

Сутрин, след безсънна нощ, той казваше, без да се обръща определено към някого:

— Ох, прекарах ужасна нощ.

Имаше едро, гладко обръснато лице. Две дълбоки бразди съединяваха ноздрите с ъглите на устата му. Кожата му беше гладка, сякаш беше щавена. Имаше подвижни чувствителни устни, които лесно се усмихваха, когато не го мъчеха болки.

Обикновено Ангъс извиваше глава върху възглавницата си и дълго ме наблюдаваше, без да каже дума.

— Защо се моли толкова продължително! — запита той веднъж и в отговор на смаяния ми поглед добави: — Наблюдавах как си мърдаш устните.

— Имам да се моля за толкова много неща — обясних му аз.

— Какви неща? — запита той.

Смутих се.

— Хайде, кажи ми — нали сме другари.

Повторих му молитвите си, а той ме слушаше с поглед, вперен в тавана, и скръстени върху гърдите ръце. Когато свърших, изви глава и ме погледна.

— Нищо не си пропуснал. Всичко му казваш. Господ сигурно си мисли хубави неща за теб, докато те слуша.

Неговата забележка ме направи щастлив и реших да помоля господ за неговото оздравяване.

Дългата заплетена молитва, която повтарях всяка вечер, преди да заспя, беше резултат от увеличаващия се брой на моите молби към господ. С всеки изминат ден нуждите ми ставаха все по-многобройни. Аз свалях изпълнените, но броят на новите толкова превишаваше чутите, че започнах, да се плаша от необходимостта да ги повтарям все отново и отново. Мама не ми разрешаваше да пропущам занятията в неделното училище и от нея аз бях научил своята първа молитва. Тя представляваше малко стихче — започваше с „мили Исусе, кротък и смирен“ и завършваше с молба да благослови разни хора, включително татко, макар в душата си да знаех, че той не се нуждае от божиите милости. Но по-късно видях някъде една съвсем хубава на вид котка, изхвърлена от някого. Нейната вкоченена неподвижност ме изплаши. Обясниха ми, че е мъртва. След този случай аз си мислех нощем в леглото за мама и тате и ги виждах да лежат неподвижни, с отворени уста като котката и уплашено се молех те да не умират преди мене. Това беше моята първа сериозна молитва и аз никога не я пропущах.

По-късно след известен размисъл реших да включа и моето куче Мег. Молех бог да го запази, докато порасна и стана мъж и мога да понеса смъртта му. Смутен, че може би искам твърде много от бога, аз добавих, че, както при случая с Мег, ще бъда доволен, ако родителите ми живеят, докато стана мъж, да речем, на тридесет. Смятах, че на тези години ще съм минал възрастта на сълзите. Мъжете никога не плачат.

Молех се също да оздравея и винаги добавях, че ако той няма нищо против, аз бих предпочел да оздравея преди Коледа, т.е. след два месеца.

Любимите ми животинчета, които държах в кафези и сандъчета в задния двор, също се нуждаеха от молитви, тъй като сега аз не можех да ги храня и да им сменям водата, и имаше опасност да бъдат забравени. Молех се това да не се случи.

Моят папагал Пет, един стар, сприхав какаду, трябваше всяка вечер да се пуща от клетката, за да похвърчи сред дърветата. Съседите често се оплакваха от него. В дните за пране той кацаше върху въжетата и измъкваше щипките. Намерили белите си чаршафи в прахта, разгневените жени замерваха Пет с камъни и сопи и аз трябваше да се моля да не го улучат и убият.

Трябваше също да се моля да стана добро момче.

Ангъс направи някои забележки по моите молитви и запита:

— Какъв според теб е Бог? Как мислиш изглежда той?

Винаги си представях Бог като мощен мъж, завит с бяло наметало подобно на арабин. Той седеше на стол и, облегнал лакти върху коленете си, гледаше надолу към земята. Очите му бързо пробягваха от човек на човек. Според мен не беше добър, а много строг. Виж Исус, трябва да беше добър като татко, само вероятно не ругаеше като него. Това, че яздеше магарета, а не коне обаче доста ме разочароваше.

Веднъж татко след като свали някакви нови ботуши, които разтъпкваше, и нахлузи старите, с ластични кончови марка „Джилспай“, възкликна: „Тези ботуши са божествена работа.“ Затова смятах, че Исус носи ботуши марка „Джилспай“.

Ангъс изслуша описанието ми и каза, че моята представа е по-вярна от неговата.

— Майка ми говореше келтски — продължи той. Може би затова аз пък си представях Бог като прегърбен белобрад старец, заобиколен от тълпа стари жени, които плетат и си бъбрят на келтски. Едното му око винаги беше превързано, и мама все обясняваше: „От ония гамени е, дето хвърляха камъни.“ Мислех, че бог, не може да направи нещо, без да се посъветва с мама.

— Пляскаше ли те майка ти? — запитах Ангъс.

— Не — отвърна той замислено. — Нас децата тя никога не биеше, но беше много строга към Бога.

Един от пациентите му каза нещо, на което той отвърна:

— Не се безпокой. Не руша вярата му. Когато порасне, той сам ще разбере.

Въпреки че вярвах в господ и му посвещавах част от вечерите си, аз не считах, че съм зависим от него. Той можеше лесно да ме обиди и аз никога да не му проговоря. Страхувах се от него, защото имаше власт да ме изгори в пъкъла. Надзирателят от неделното училище ни беше обяснил това. Но по-страшно от огъня на пъкъла беше за мене унижението. Когато Мег при гонитба на един заек си прободе плешката, аз се почувствувах измамен и реших в бъдеще да се грижа сам за Мег и да не разчитам на бога. Тази вечер не се молих.

Татко споменаваше всевишния само за да го критикува. Харесваше ми това негово отношение, защото означаваше, че мога да разчитам на него, когато господ не успее в нещо — нали татко беше превързал рамото на Мег. Но тонът, с който говореше за Бога, ме смущаваше.

Веднъж татко заведе една кобила при жребеца на Уеди Гийн. Уеди го попита какъв цвят би искал да бъде кончето.

— Зная начин да стане какъвто цвят желаеш — похвали се Уеди.

— А можеш ли да го направиш по желание жребче или кобилка? — запита татко.

— О, не! — каза Уеди богобоязливо. — Само Бог определя пола.

Аз присъствувах на този разговор и ми се стори, че татковата реакция на това изказване поставя под съмнение божията власт над конете. Това затвърди вярата ми в татко: мъже като него, реших аз, са по-силни от всякакъв Бог.

Но мъжете в болницата бяха различни от мъжете извън болницата. Болката им беше отнела нещо, което аз ценях, но не можех да определя. Нощем някои от тях призоваваха всевишния и това не ми харесваше. Смятах, че не би трябвало да го правят. Не исках да допусна, че мъжете могат да изпитват страх. Мислех, че когато станеш мъж, страхът, болката и нерешителността просто престават да съществуват.

От дясната ми страна лежеше тежък, мъчно подвижен човек. Ръката му беше премазана в една сламорезачка. Денем той се разхождаше из отделението, разговаряше с болните, изпълняваше поръчки или им носеше някои необходими вещи. С голяма влажна усмивка той се приближаваше, надвесваше се над леглото ми и се умилкваше:

— Добре ли си, а? Искаш ли нещо, а?

Маниерът му ме смущаваше. Може би защото любезността му и предлаганата помощ не бяха изблик на естествено състрадание, а по-скоро на страх. Страхуваше се да не загуби ръката си, но знаеше, че Бог е добър и положително ще се погрижи за тези, които помагат на болните.

Мик, ирландецът от отсрещната страна на отделението, винаги любезно отклоняваше услугите му.

— Също като куче, което знае да плува — забеляза Мик веднъж, когато болният беше извън отделението. — Като се приближи до мен, изпитвам желание да му хвърля някоя пръчка, за да я донесе обратно.

В леглото си болният беше неспокоен: мяташе се, сядаше, пак лягаше. Мачкаше възглавницата си, обръщаше я насам-натам и й се мръщеше. Щом се свечереше, той вадеше от шкафчето си малък молитвеник. Изразът на лицето му се променяше. Тялото му изведнъж се успокояваше: сякаш измъкваше от някакъв вътрешен запас подходяща сериозност я обличаше като дреха.

Около китката на премазаната си и бинтована ръка човекът беше намотал верижка с малко разпятие. Той вдигаше металното кръстче и го притискаше до устните си мълчаливо и напрегнато. Изглежда се страхуваше, че не чете достатъчно набожно, защото за по-голяма убедителност свиваше вежди и две дълбоки гънки се явяваха между тях, а устните му бавно оформяха думите, които четеше.

Една вечер, след като го наблюдава известно време, Мик очевидно почувствува, че набожността на този човек подчертава липсата на неговата собствена благочестивост.

— За какъв се мисли този? — обърна се той към мен.

— Не зная — отвърнах.

— Никой не може да каже, че аз пренебрегвам вярата! — измърмори Мик, загледа се упорито в нокътя на палеца си, захапа го, а после добави: — Поне не често.

После внезапно се усмихна:

— Моята стара майка, господ да я благослови, беше много добра жена. По-добра от нея на този свят не е имало и въпреки че аз ти го казвам — истина е. И други ще потвърдят. Питай, когото щеш от Борлик. Всички я познаваха. Та понякога сутрин, когато времето беше хубаво, аз й казвах: „Бог е добър, а, мамо?“ „О, да! — отвръщаше тя. — Но и дяволът не е лош, Мик!“ Сега такива няма.

Мик беше нисък, подвижен своенравен и обичаше да приказва. Беше наранил ръката си по някакъв начин и му разрешаваха да става сутрин и да отива до банята. След като се върнеше, запретваше ръкавите на пижамата си, заставаше до леглото и го оглеждаше като че ли се канеше да копае в него дупка за кол. После се покатерваше, изправяше възглавниците зад гърба си, поставяше ръце върху чаршафа пред себе си, оглеждаше отделението и върху лицето му се разливаше израз на приятно очакване.

— Седи и чака някой да го подхване — обясняваше Ангъс.

Отвреме навреме Мик поглеждаше ръката си, сбърчил озадачено чело, и казваше:

— Проклет да бъда, ако разбирам! Беше здрава и права, а като вдигнах чувала с пшеница върху талигата, нещо й стана. Никога не знаеш какво може да ти се стовари върху главата.

— Късметлия си ти — забеляза Ангъс, — още два-три дни и ще си седиш отново в кръчмата. Чу ли за Франк?

— Не.

— Ами, умрял.

— Хайде бе! Представи си! — извика Мик. — Ето ти на! Живееш си безгрижно и щастливо, и в следващата минута лягаш и умираш. Той беше добре, когато си тръгна във вторник. Какво се е случило?

— Удар.

— Лошо нещо е това ударът. — Мик остана мълчалив и мрачен, докато пристигна подносът със закуската. Тогава той се развесели и каза на санитарката, която му го подаваше.

— Я ми кажи, има ли някакъв шанс да се влюбиш в мен?

Санитарките, с бели колосани престилки и розови поли, с протрити ръце и мирис на дезинфекционни средства, ходеха покрай леглата забързано, обути в обувки с ниски токове. Понякога ми се усмихваха и спираха да оправят завивките ми. Аз бях единственото дете и те се грижеха за мен майчински.

Под влияние на татко аз често сравнявах хората с коне и сестрите, които припкаха нагоре-надолу из отделението, ми приличаха на понита.

В деня, когато ме доведе в болницата, татко беше хвърлил бегъл поглед на сестрите (той обичаше жените) и беше забелязал пред мама, че между тях има няколко хубави кобилки, но били лошо подковани.

Чуех ли конски тропот край болницата, аз си мислех за татко. Виждах го яхнал кон, изправен на задните крака, или понесен стремително напред, винаги усмихнат. Получих писмо и в него той ми пишеше:

„Тук горе е още сушаво и аз започнах да храня Кейт. В падинките край потоците тук-там има паша, но искам тя да е в добра форма, когато се върнеш.“

След като прочетох писмото, казах на Ангъс Макдоналд:

— Имам едно пони, казва се Кейт — а после, подражавайки на татко, — вратът й е малко по-извит, но иначе е добър кон.

— Твоят старец обяздва коне, нали? — запита той.

— Да — отвърнах, — той е най-добрият ездач в Тупала.

— Голямо конте е — измърмори Макдоналд. — Когато го видях първия път, помислих, че идва направо от някое конно надбягване.

Лежах и мислех върху това, което Ангъс каза. Чудех се дали то е против или за татко. Аз харесвах как татко се облича. Дрехите показваха, че е уреден човек. Когато му помагах да разседлава конете, маслото от нитовете на зенгиите винаги оставяше следи по моите дрехи и ръце, но никога по татковите. Той се гордееше с дрехите си. Кожените му панталони бяха бели, без петна, а ботушите му — винаги лъснати.

Особено обичаше хубавите ботуши и се смяташе за познавач на кожи. Винаги се гордееше с ботушите, които в момента носеше — обикновено с ластици отстрани. Вечер, след като ги свалеше, седнал пред кухненската печка, той ги разглеждаше внимателно един по един, огъваше подметките насам-натам, мачкаше горнището и търсеше следи от износване.

— Горнището на левия ботуш е по-добро от това на десния. Смешна работа — ще се изтърка преди левия.

Той често говореше за професор Фентон, който организираше конни демонстрации в Куинсланд и мустаците му бяха намазани с восък. Професорът носеше бяла копринена риза с червен шал и умееше да прави двойна примка с дълъг пастирски камшик.

Татко можеше да плющи с камшика, но не както професор Фентон.

Докато мислех за тези неща, татко влезе в отделението. Беше дошъл да ме види. Стъпваше леко и пъргаво и ми се усмихваше. С едната си ръка крепеше нещо под бялата риза до гърдите си. Застана до леглото ми и се наведе към мен:

— Как си, сине?

До този момент се чувствувах доволен и спокоен, но той донесе със себе си атмосферата на нашия дом и изведнъж ми се доплака. Преди неговото идване старата ограда, откъдето обикновено гледах как обяздва конете, домашните птици, кучетата, котките — всичко това се беше отдалечило отвъд непосредствения ми интерес. Сега то отново изглеждаше близко и реално и ми липсваше. Мама също ми липсваше.

Не заплаках, но татко, загледан надолу към мен, внезапно стисна устни. Той пъхна ръка под разкопчаната си риза и бързо измъкна нещо светлокафяво, което се съпротивяваше. Вдигна завивките ми и го пъхна до гърдите ми.

— Ето, вземи това! Притисни го до себе си. Едно от кученцата на Мег. Най-хубавото. Нарекохме го Алън.

Обвих с ръце топлата гальовна мекота, притиснах я до себе си и моята скръб премина — изтръгна се от мен като въздишка. Почувствувах се щастлив. Вдигнах поглед към татко и сякаш му предадох своята радост, защото и той се усмихна.

Кученцето шаваше до тялото ми. Вдигнах завивките и погледнах под тях. Кученцето лежеше, въртеше лъскавите си очички и щом срещна погледа ми, се размърда дружелюбно. Пулсиращият в него живот ме ободри и ми вдъхна сили. Вече не се чувствувах слаб. Приятно ми беше да го усещам върху гърдите си. То носеше дъха на нашия дом. Исках да го задържа.

Мик мина през стаята с пешкир на рамо и Макдоналд, който ни наблюдаваше, му извика:

— Задръж сестрите на приказки оттатък, Мик! — А на татко: — Нали знаете какви са… куче тук… няма да разберат… това е лошото…

— Така е — каза татко, — но пет минути му стигат. За него това е като чаша вода за жаден човек.

[1] Хикори — американско твърдо дърво (сачуа) — Б.пр. ↑

IV

Уважавах мъжете. Смятах, че са способни да преодоляват всякакви трудности, че притежават голяма смелост, могат да оправят всичко, знаят всичко, силни са и на тях може да се разчита. С нетърпение чаках да порасна и да стана мъж.

За мен татко беше истински мъж. Дори ако на моменти той вършеше неща несвойствени, по моя преценка, за един мъж, вярвах, че прави това съзнателно, просто да забавлява другите. Бях сигурен, че и в тези случай той напълно контролира действията си.

Затова не се страхувах от пияни хора.

Когато татко се напиеше, а това се случваше рядко, считах, че той съумява да запази част от героя, който представяше на зрителите, напълно трезвен и разумен, въпреки че не го показваше.

След по-продължително застояване в кръчмата той се прибираше у дома весел, улавяше мама през кръста и с едно „Хайде!“ започваше да я върти из кухнята в буен танц и да подвиква. Приятно ми беше да го гледам и затова в моите представи пияният човек беше закачлив, приказлив, засмян и се поклаща просто за да се забавлява.

Една нощ две санитарки влязоха в отделението, като крепяха помежду си един пиян, доведен в болницата от полицията. Гледах човека, изненадан и уплашен от това, което му се беше случило: тръпки го разтърсваха, езикът висеше от отворената му уста, нещо вътре в него, над което той нямаше власт, ръководеше всичките му действия.

Санитарките едва го вкараха през отворената врата. Той спря, погледна към тавана и изкрещя:

— Здрасти, какво правите горе? Слизайте, че ще ви дам да се разберете!

— Няма нищо там — каза му едната от санитарките. — Хайде!

Пияният вървеше между санитарките, сякаш беше арестант, залитна към стената като сляп кон, но най-накрая те успяха да го заведат в банята.

След като го изкъпаха и го настаниха в леглото до Мик, сестрата му даде приспивателно. Той го погълна с неудоволствие и изкрещя:

— По дяволите! — А после добави жално: — Отвратително е! Ужасно отвратително!

— Лягай сега! — заповяда сестрата. — Тук си на сигурно място. След малко ще заспиш.

— Фантетата, и те се нахвърлиха срещу мен… — измърмори той. — Другарят ми ме нападна пръв… Да, така е… Къде по дяволите съм сега? Ти си сестра, нали? Как си? Ние къркаме от седмици… Ще си легна… Ще мирувам…

Сестрата постави ръка на рамото му и внимателно го натисна върху възглавницата. После излезе.

След като тя затвори вратата, пияният лежа известно време спокойно в полумрака, после се повдигна крадешком и седна в леглото. Разгледа тавана, стените и пода около себе си. Опипа желязната рамка на леглото, като че ли изпробваше здравината на капана, в който са го поставили.

Изведнъж забеляза Мик, който го наблюдаваше облегнат на възглавницата си.

— Добър ден.

— Добър ден — отвърна Мик. — Натряскал си се здравата.

— Вярно! — отсече мъжът. — Колко се плаща за преспиване тук?

— Нищо! — каза Мик. — За сметка на стопанина. Новак си, а?

Мъжът изръмжа. Той имаше пълни, увиснали страни, покрити с набола посивяла брада, а торбичките около очите му бяха подпухнали и възпалени, като че ли беше плакал. Носът му беше голям, месест, с разширени пори и черни точици, сякаш във всяка пора имаше корен на косъм.

— Май че те познавам — каза той на Мик. — Да не си бил в Милдура? В Оувърфлоу, Пайънгъл, Бурк…?

— Не — отвърна Мик и посегна към шкафчето си за цигара. — Не съм ходил там.

— Е, тогава не те познавам!

Мъжът седеше и гледаше пред себе си, а ръцете му се движеха безцелно върху завивките. Изведнъж зашепна бързо:

— Какво е това там? Виж! До стената! Мърда!

— Стол! — каза Мик, поглеждайки натам.

Мъжът бързо легна и заметна одеялото през главата си. Завивките му се затресоха.

Като видях това, аз също легнах и скрих глава под одеялото.

— Хей! — чух да ми говори Макдоналд, но не помръднах. — Хей, Алън!

Отметнах одеялото от лицето си и го погледнах.

— Няма нищо страшно — увери ме той. — На градус е и има делириум тременс.

— Какво е това? — запитах с леко треперещ глас.

— Пиянствувал е малко повечко. Вижда разни неща. Утре ще му мине.

Но аз не можах да заспя и когато дежурната сестра дойде, седнах в леглото, за да я гледам, като ходи из отделението.

— Сестро, ела тук! — извика я мъжът. — Искам да ти, покажа нещо. Донеси свещта!

Сестрата се приближи и насочи светлината на фенера си към него. Той беше отметнал завивките и притискаше пръст върху голото си бедро.

— Виж! Хванах я! Виж!

Той повдигна пръст и сестрата се наведе, а светлината на фенера обля лицето й. Тя махна нетърпеливо с ръка.

— Това е луничка! Лягай да спиш!

— Не е луничка! Виж, мърда!

— Лягай да спиш! — го потупа приятелски по рамото сестрата и го зави с одеялото. Беше така спокойна и невъзмутима, че аз се успокоих и след малка заспах.

На сутринта се събудих, но известно време лежах и сънливо мислех за яйцата в шкафчето си. Предишния ден ги бях броил, но замаян от съня, сега не можех да си спомня колко бяха.

Закуската, която даваха в болницата, се посрещаше от пациентите неохотно.

— Ядеш я, за да не умреш от глад — обясняваше Ангъс на един новодошъл. — За нищо друго на света не би могъл да я докоснеш.

Закуската се състоеше от чиния каша и две тънки филийки хляб с едва забележими следи от масло върху тях. Болните, които можеха да си купуват яйца или имаха приятели или роднини с кокошки, поддържаха запас от яйца в шкафчетата си. Яйцата бяха ценни и болните се тревожеха, когато им останеха само едно-две.

— Свършват се — казваха те и загрижено надзъртаха в шкафчетата си.

Всяка сутрин сестрата минаваше в отделението с един леген.

— Хайде, давайте яйцата! Кой ще яде яйца на закуска?

При звука на нейния глас болните бързо се изправяха в леглата, навеждаха се към шкафчетата си — едни сковано и с болезнени движения, други отпаднали, с хлътнали лица, — отваряха вратичките и посягаха към кафявите книжни кесии или картонени кутии, където държаха яйцата. Всички надписваха имената си върху яйцата, които даваха на сестрата, а после сядаха в леглата, прегърбени, с яйцата в скута, и в сивата здрачина на утрото приличаха на някакви големи тъжни птици в своите гнезда.

Надписването на името беше необходимо, защото често, след като ги сваряха и върнеха на собствениците им за закуска, възникваха спорове и нерядко болен със запаси от големи светлокафяви яйца се оплакваше, че е получил яйчице от съвсем млада ярка.

Някои болни се гордееха с пресните си яйца. Те подозрително душеха тези, които им връщаха, и се караха, че са им дали чужди. Пациентите без запаси от яйца винаги наблюдаваха тази сутрешна церемония с тъга, а понякога и със завист. Те се отпускаха върху възглавниците с въздишка или се оплакваха, че са прекарали тежка нощ. Обикновено мнозина от щастливците разделяха яйцата си с такива болни.

— Ето три — казваше Ангъс на сестрата. — Едно за Том, ей там, и едно за Мик. Третото е за мен. Надписал съм всичките и кажи на готвача да не ги преварява.

Яйцата винаги се връщаха твърдо сварени. Нямаше чашки и трябваше да държиш топлото яйце в едната ръка, а с другата да дълбаеш с лъжицата в него.

Мама ми изпращаше по една дузина яйца и аз се радвах, че мога да извикам:

— Слагам едно яйце и за теб, Том!

Обичах да виждам усмивката върху лицето на болния, на когото казвах това. Моята дузина изчезваше бързо и тогава Ангъс ми даваше от неговите.

— Раздаваш яйца като някоя Баф Орпингтън[1] — казваше ми той. — Задържай по няколко! И моите се свършват.

Тази сутрин се опитах да пресметна колко пациента нямат яйца и внезапно се сетих за новопостъпилия. Сега на светло той не ми изглеждаше толкова страшен. Надигнах се бързо и погледнах към леглото му, но той лежеше, скрит под завивките.

— Какво прави? — запитах Ангъс.

— Още му се привиждат разни неща — отвърна Макдоналд. Той развиваше малко пакетче масло, извадено от шкафчето му. — Нощес не беше на себе си. Даже веднъж става от леглото. Мик каза, че тази сутрин е съвсем отпаднал.

Мик седеше на леглото си и се прозяваше, а през прозявките, изпускаше по някоя и друга тъжна въздишка. Той се почеса по гърдите и каза в отговор на Ангъс:

— Слаб е, вярно! Нищо чудно… Цяла нощ не ме остави да мигна това говедо. Ти как спа, Ангъс?

— Зле! Пак имах болки. Нищо не разбирам вече. Не е сърцето, защото е от дясната страна. Казах на лекаря, но той мълчи. Нищо не ти обяснява.

— Така е! — отвърна Мик. — Винаги съм казвал, че никой не може да почувствува болката ти. Снощи се обърнах върху ръката си и аз си знам как се сдържах да не изпищя. Тази птица — той кимна към новия пациент под одеялото — мисли, че се е побъркал. Е, дяволски добре се е забавлявал, докато се докара до този хал. Сменям ръката си за стомаха му.

Приятно ми беше да ги слушам да разговарят сутрин така, въпреки че често не разбирах всичко, което говореха. Все исках да зная повече.

— Защо легна върху ръката си? — попитах Мик.

— Защо? — извика изненадано Мик. — Как защо? Отде, по дяволите, да знам. Легнах върху нея, защото помислих, че е здравата. Ама че смешно момче си ти!

Мъжът в съседното легло простена и Мик се обърна към купчината завивки.

— Да, братко! Свършено е с теб. Утре ще опънеш петалата. Всяко хубаво нещо си има край за съжаление.

— Не му говори така — разсърди се Ангъс. — Ще му изкараш акъла. Искаш ли яйце за закуска или не?

— Направи ги две и ще ти ги върна другата седмица, когато моята старица дойде на посещение.

— Тя може и да не ти донесе.

— Да, наистина може и да не донесе — каза Мик и махна примирено с ръка. — Смешно, но човек никога не може да се ожени за жена, толкова добра, колкото майка му. Десетки пъти съм се убеждавал! Днес всички жени са еднакви. Може да се каже, че от ден на ден стават все по-лоши. Влез в килера на моята стара майка, например. Дявол да го вземе! И мишка не можеше да си проправи път сред бурканите с туршии конфитюри, бутилките със сокове и бира. И всичко е направено от нейните две ръце. Помоли жена си днес да ти свари гърне сладко… — той махна презрително с ръка, после добави с променен тон: — Тя ще донесе яйца. Дай ми две! Дяволски съм гладен тази сутрин.

Пияният се изправи внезапно и отметна завивката, като че се канеше да скочи от леглото.

— Ей! Завий се! — заповяда Мик. — Нощес достатъчно се прояви. Ще те вържат, ако не престанеш.

Мъжът се зави и седна, стиснал здраво косата си с две ръце. След известно време той каза на Мик:

— Още усещам вкуса на онова лекарство. Целият се треса.

— Искаш ли яйце! — извиках му аз с треперещ, несигурен глас.

— Момчето отсреща иска да знае дали желаеш яйце за закуска — му обясни Мик.

— Да — каза той, все още с ръце в косата си, — ще го изям. Трябва да си възвърна силите.

Мъжът изведнъж ми хареса и реших да помоля мама да носи яйца и за него.

След закуска санитарките бързо минаваха от легло на легло и поставяха пухените завивки, които вдигаха нощем. Те се навеждаха над всяко легло, а болните гледаха от възглавниците си нагоре към тях. Очите на санитарките бяха съсредоточени в това, което правеха ръцете им и те не забелязваха болните. Със сръчни движения затъкваха чаршафите под дюшека, изглаждаха ги и ги опъваха така, че при обиколката старшата сестра да не намери нито една гънка.

Когато не бързаха, санитарките дори се шегуваха с нас. Някои от тях се държаха приятелски и любезно, бъбреха с болните, наричаха старшата „старата кокошка“ и предупреждаваха шепнешком с „внимание“ за влизането на сестрите в отделението.

Една от санитарките се казваше Конрад. Беше малко, трътлесто момиче и като разговаряше с пациентите често се кикотеше. Тя беше любимка на Ангъс. Получеше ли портокал, той винаги го запазваше за нея.

Веднъж, на минаване край леглото ми тя ми се усмихна, а той каза:

— Мило малко момиче! Ще й купя билет, за да види „Семейство Бланш“. Да пукна, ако не го направя!

Тази пътуваща трупа „инструменталисти и майстори на естрадата“ беше на обичайното си годишно турне в града. Вълнуващите афиши, които обявяваха тяхното пристигане, отдавна вече бяха предмет на разговори в отделението.

— Едно нещо ще ви кажа за „Семейство Бланш“ — това, което ти показват, си струва парите. Има един… беше с тях миналата година… Добър е… Трябва да го знаете. Свири „Тя носеше венец от рози“ на три бирени бутилки. Дявол да го вземе! Просълзи ме! А един малък човечец… нищо и никакъв… ако го срещнеш в кръчмата, няма да го забележиш. По дяволите, съжалявам, че ги изпускам!

Сутринта след представлението на трупата в града санитарката Конрад влезе забързано в отделението още на разсъмване. Ангъс, жаден да разбере как е прекарала, я поздрави от далеч:

— Е, как беше? — извика й той.

— О, истинска красота! — бузите й блестяха от сутрешната баня. — Местата ни бяха на втория ред.

Тя спря за момент, колкото да хвърли поглед на дневника върху бюрото до вратата, после забърза към Ангъс и докато оправяше завивките, му разправяше въодушевено:

— Беше чудесно! И беше претъпкано до вратите. Човекът, който продаваше билетите, носеше черна наметка с червено бие по края.

— Трябва да е бил старият Бланш — извика Мик от другия край на стаята. — Може да се обзаложиш, защото той се навърта все около парите.

— Не беше стар! — възмути се санитарката Конрад.

— Е, тогава синът му — каза Мик, — все това!

— Продължавай! — настоя Макдоналд.

— Онзи малкият свири ли на бирени шишета „Тя носеше венец от рози“? — искаше да знае Мик.

— Да — нетърпеливо отвърна санитарката Конрад, — но този път свири „Дом, мой мил дом“.

— Певците добри ли бяха? — попита Ангъс. — Пяха ли шотландски песни?

— Не. Имаше един — просто да му изкрещиш в лицето. Пя „Подкованите ботуши, които носеше моят баща“. Изпоприпадахме. А имаше и един швейцарец, облечен като тиролец, и всичко, както си му е редът. Пя йодлери, но…

— Какво е йодлер? — попитах.

Бях се надвесил извън леглото си, за да бъда колкото може по-близо до санитарката Конрад и да чувам всичко, което разказваше. Концертът ме вълнуваше, както би ме вълнувал цирк. Да можех да видя само мъжа с обшитата с червено наметка, пак би било чудесно!

Санитарката Конрад ми се струваше блестяща, интересна личност, сякаш обстоятелството, че е била на концерта, я бе надарило с качества, които тя не притежаваше преди.

— Песен, която се пее високо — се обърна към мене тя, за да ми отговори бързо, преди да продължи да разказва на Ангъс. — Познавах едно момче в Бендиго. Беше висок и прочие… — Тя се закикоти и напъха под касинката си един изплъзнал се кичур коса. — Това момче, кой каквото ще да ми разправя, можеше да пее йодлери не по-лошо от този швейцарец. — Знаете ли, Макдоналд, аз ходех с него и можех да го слушам по цяла нощ. Трябва да ви кажа, че не мога да пея хубаво. Пея си за собствено удоволствие, но въпреки че ви го казвам самата аз, разбирам доста от музика. Учила съм седем години и би трябвало да зная нещо. Снощи ми беше приятно, че разбирам от музика. Но този певец далеч не беше така добър като Берт. Кой каквото ще да ми разправя!

— Не — каза Макдоналд решително, — наистина не!

Той като че ли не знаеше какво повече да й каже, а на мен ми се искаше да продължи да я разпитва. Тя се обърна, за да оправи моето легло.

Наведе се над мен, лицето й се приближи до моето, докато пъхаше краищата на одеялото под дюшека ми.

— Ти си моето момче, нали? — тя ме погледна усмихнато в очите.

— Да — казах аз напрегнато, без да мога да извърна поглед, и внезапно почувствувах, че я обичам. Обзе ме вълнение и повече не можах да проговоря.

Подтикната от някакъв импулс, тя се наведе и ме целуна по челото, после се засмя и отиде отсреща при Мик, който й каза:

— И аз бих се задоволил с нещо такова. Казват, че имам душа на дете.

— Женен човек да говори така! Какво би казала жена ви? Трябва да сте лош съпруг.

— Да, такъв съм. От добри мъже файда няма. И момичетата не ги обичат.

— Обичат ги! — санитарката Конрад беше възмутена.

— Не! — отвърна Мик. — Момчетата са като деца. Когато хлапетата на сестра ми направят пакост, майка им казва: „Ще станете като вуйчо си Мик“. А те мислят, че аз съм най-добрият вуйчо на света, дявол да го вземе!

— Не трябва да ругаете така!

— Да! — съгласи се Мик. — Не трябва! Правилно!

— А сега не цапайте завивката си. Днес Старшата ще започне рано обиколката си.

Старшата сестра беше пълна жена с брадавица на брадата, от която стърчаха три черни косъма.

— Да ги беше изскубала — забеляза Мик един ден, след като Старшата беше излязла от отделението. — Но жените са смахнати на тази тема. Мислят, че ако веднъж ги оскубят, ще признаят, че ги имат. Затова по-добре да си ги държат и да се правят, че не ги забелязват. Е добре, нека си ги има! Дори и с тези наказателни точки тя пак ще спечели купата за най-тежката жена на века.

Старшата минаваше бързо от легло на легло, а на малко разстояние след нея вървеше почтително една сестра, нагърбила се със задачата да я осведомява за състоянието на болни, които, според нея, заслужаваха вниманието на Старшата.

— Раната му заздравява добре, Старша. Прилагаме на болния сенега[2].

Старшата считаше, че болните трябва да се ободряват.

— Няколко насърчителни думи правят чудеса! — обичаше да казва тя, като наблягаше на последните три думи, сякаш повтаряше скоропоговорка.

Престилката й беше винаги така твърдо колосана, че ограничаваше свободата на движенията й и понякога се създаваше впечатление, че тя се движи от конци, които дърпа сестрата зад нея.

Когато най-сетне Старшата се показа на вратата, пациентите бяха привършили сутрешните си разговори и седяха или лежаха в очакване, подтиснати от строгостта на безупречно оправените легла и потънали в мисли за собствените си болести.

Мик говореше за Старшата сестра с неуважение, но сега, когато тя се приближи към леглото му, неговото лице прие страхливо почтителен израз.

— Как сте тази сутрин, Бурк? — запита го тя с принудена веселост.

— Добре, сестро! — Мик се опита да отговори бодро, но не можа да издържи. — Това рамо още не го бива, но се подобрява. Все още обаче не мога да си вдигам ръката. Дали е нещо сериозно?

— Не, Бурк. Лекарят е много доволен.

— Адски доволен можеш да останеш от нея — измърмори кисело Мик, след като тя се беше отдалечила достатъчно, за да не го чуе.

Приближеше ли до моето легло, Старшата приемаше държанието на човек, който се кани да каже нещо забавно и успокоително на някое дете, с цел да направи впечатление на възрастните около него. Чувствувах се неудобно, като че ме избутваха на сцена и ме заставяха да играя.

— Е, как е малкият храбър мъж тази сутрин? Санитарката казва, че сутрин ти често пееш. Ще ми попееш ли някой път?

Така се смутих, че не можех нищо да отговоря.

— Той пее „Пет, пет, махай се, черна котко“ — каза санитарката, която се беше приближила. — Пее много хубаво.

— Сигурна съм, че един ден ще станеш певец — каза Старшата. — Искаш ли да станеш певец?

Без да дочака отговора ми, тя се обърна към санитарката и продължи:

— Повечето деца искат да станат машинисти, когато пораснат. Моят племенник например. Купих му едно влакче и той така се заиграва с него, милият!

После отново се обърна към мен:

— Утре ще заспиш, а когато се събудиш, кракът ти ще бъде поставен в един хубав бял пашкул. Красиво, нали? — и пак на санитарката: — Операцията му е за 10,30. Сестрата ще се погрижи за подготовката.

— Какво е операция? — запитах Ангъс, когато те отминаха.

— О, ще се мотаят около крака ти… ще го наместват… и нищо особено. Всичко се прави, докато спиш.

Виждах, че не иска да ми обясни, и за миг ме обхвана страх.

Веднъж татко реши да не разпрегне един млад кон, който обяздваше: просто привърза поводите му към колелото и влезе за малко в къщи — колкото да изпие чаша чай. Конят обаче започна да буйствува и скъса юздите. Почувствувал се свободен, той полетя през портата, разби в единия дирек браната, остави я да лежи там натрошена и побягна навън.

Чул шума, татко изскочи навън, погледа известно време строшената брана, после се обърна към мен — аз бях излязъл подир него — и каза:

— Е, да става каквото ще! Да вървим да си допием чая! Не знам защо, но когато Ангъс млъкна и не пожела да ми даде повече обяснения, аз си спомних за този случай и възклицанието на татко се изтръгна от мен като въздишка.

— Е, да става каквото ще!

— Браво, момчето ми! — каза Ангъс.

[1] Порода едри носливи кокошки с бели крака — Б.пр. ↑

[2] Uragoga ipecacuanha — Б.пр. ↑

V

Доктор Р. Робертсън, моят лекуващ лекар, беше висок мъж, облечен винаги в празничен костюм.

Аз разделях дрехите на две категории: празнични и делнични. Понякога празничните дрехи можеха да се носят през седмицата, но само в специални случаи.

Моят празничен костюм от груб син шевиот пристигна от магазина в кафява картонена кутия, увит в тънка хартия, и миришеше чудесно на нещо ново.

Въпреки това аз не обичах да го нося, защото трябваше да го пазя чист. Татко също не обичаше своя празничен костюм.

— Хайде да свалим тази проклета вещ — казваше той, когато се връщахме от черква — място, където той ходеше рядко, и то само по изричното настояване на мама.

Учудваше ме, че д-р Робертсън носеше своя празничен костюм всеки ден. И не само това: аз открих, че той има четири празнични костюма — бях ги преброил. От това заключих, че той трябва да е много богат и сигурно живее в къща с морава. Хора, които имаха морава пред къщите си или караха кабриолет с гумени колела или двуколка, бяха във всички случаи богати.

Един ден запитах доктора:

— Имате ли двуколка?

— Да, имам.

— С гумени колела?

— Да, с гумени.

След този разговор започнах да се стеснявам от него. Всички хора, които познавах, бяха бедни. Знаех имената на някои богаташи и ги бях виждал да минават край нас, но те никога не поглеждаха бедните и не разговаряха с тях.

— Мисис Карутърс иде! — изкрещяваше обикновено сестра ми и ние се втурвахме към портата, за да я видим в голямата каляска, теглена от чифт сиви коне с кочияш на капрата.

Струваше ни се, че край нас минава самата кралица.

Разбирах д-р Робертсън да разговаря с хора като мисис Карутърс, но трудно можех да свикна той да говори с мен.

Лицето му беше бледо, неизлагано на слънце и леко потъмняло на бузите, където бръсначът се плъзгаше грижливо по косъмчетата на брадата му. Харесвах очите му — светлосини, заобиколени от ситни бръчици. Когато се смееше, те се врязваха по-дълбоко. Дългите му тесни ръце миришеха на сапун и бяха хладни при докосване.

При последния преглед д-р Робертсън натисна гърба и краката ми и попита дали ме болят, после се изправи, погледна надолу към мен и каза на сестрата:

— Изкривяването тук се увеличава. Мускулите от едната страна на гърба му са вече лошо засегнати.

Той прегледа и крака ми, помилва ме по главата и каза:

— Скоро ще оправим тази работа! — А на сестрата: — Необходимо е да изравним костта — ръката му се плъзна към глезена ми и той продължи, сухожилията трябва да се скъсят тук и стъпалото да се повдигне. Ще ги срежем пред глезена.

Той прекара бавно пръста си нагоре и точно над коляното леко ме потупа.

— Тук ще направим изравняването.

Запомних завинаги движението на пръста му, защото то определи мястото на белега, който щях да нося цял живот.

В деня преди операцията на крака ми, по време на визитацията, д-р Робертсън спря до леглото ми и каза на старшата сестра, която го придружаваше:

— Изглежда напълно приспособен към обстановката, не тъгува.

— Да, момчето е весело — каза Старшата и после добави с ободряващия болните тон: — той пее „Пет, пет, черна котко“, нали Алън?

— Да — отвърнах смутен, както винаги, когато тя се обръщаше към мен по този начин.

Лекарят ме погледна замислено, после бързо пристъпи и отметна завивката ми.

— Обърни се да видя гърба! — заповяда той.

Обърнах се и почувствувах как прохладните му пръсти опипват внимателно изкривения ми гръбнак.

— Добре — той се изправи и подържа завивката вдигната, докато се обърна.

Когато, легнал пак по гръб, го погледнах в лицето, той разроши с пръсти косата ми и каза:

— Утре ще изправим крака ти — а после добави със странна усмивка: — Храбро момче си ти!

Приех думите му с чувство на гордост, но се чудех защо ме похвали. Много ми се искаше той да знае какъв добър бегач бях. Реших да му го кажа, но лекарят се беше обърнал към Папа, който, седнал в своя стол на колелца, се хилеше с беззъбата си уста.

Папа беше привързан към болницата като котка към своя дом. Беше стар човек, пенсионер, с парализирани нозе и се движеше из отделението и по терасата върху стол с колелца. Столът имаше по една ръчка, прикрепена към колелата. Тънките жилести ръце на Папа въртяха колелата със сръчни движения и леко приведен напред, той се движеше бързо. Завиждах му и мечтаех да летя из болницата на такъв стол, а по-късно, да печеля състезания по надбягване със столове. Щях да препускам по пистата и да викам: „Дайте път!“ — както правят колоездачите.

По време на визитациите Папа заемаше позиция край моето легло и оттам нетърпеливо наблюдаваше обиколката на лекаря из отделението. Той чакаше д-р Робертсън да спре пред него и винаги имаше да му каже нещо, предварително подготвено, с цел да му направи впечатление. В такива моменти беше безполезно да му се говори — нищо не чуваше. Но във всички други случаи говореше без прекъсване.

Папа все хленчеше, оплакваше се от всичко и не обичаше да се къпе всеки ден.

— Ескимосите не се къпят, а и с брадва не можеш да ги убиеш — защищаваше той своето отношение към водата.

Сестрата го пъхаше във ваната всеки ден и той твърдеше, че това вреди на гърдите му.

— Сестро, не ме поставяйте пак под тази струя, ще хвана пневмония.

Когато Папа затвореше уста, по цялото му лице се спускаха дълбоки гънки. Главата му беше куполообразна, с редки посивели коси, съвсем недостатъчни, за да покрият лъскавата кожа на черепа му, осеяна с кафеникави петна.

Папа ме отблъскваше не с външността си — аз я намирах дори интересна, — но защото беше груб и говореше по начин, който ме смущаваше. Веднъж каза на сестрата:

— Сестро, тази сутрин червата ми не се изпразниха. Значи ли това нещо?

Погледнах бързо сестрата, за да видя как ще реагира на тези думи, но нейното лице не трепна.

Възмущавах се от непрекъснатите му оплаквания — поне веднъж да беше казал, че се чувствува добре!

— Как си, Папа? — ще го попита Мик.

— По-зле от всякога.

— И все пак не си мъртъв — весело отвръщаше Мик.

— Не, но както се чувствувам сега, това може да се случи всеки миг, да, всеки миг! — Папа клатеше тъжно глава, обръщаше стола си и се отправяше към леглото на някой новодошъл, който още не се беше отегчил от неговите охкания.

Към Старшата той се отнасяше с уважение и внимаваше да не я обиди главно защото тя имаше власт да го изпрати в някой приют за старци.

— Човек не издържа дълго там — казваше той на Ангъс, — особено ако е болен. Щом си стар и недъгав, колкото по-бързо държавата се отърве от теб, толкова по-добре.

Затова той винаги говореше със Старшата най-любезно, стараеше се да я предразположи и да й внуши, че страда от сериозни заболявания, които гарантираха оставането му в болницата.

— Чувствувам сърцето си мъртво, като овнешкото в червата ми — обясни той веднъж, когато тя го запита как е.

Веднага си представих тезгяха в месарницата и върху него влажното и студено сърце. Почувствувах се угнетен и казах на Ангъс:

— Днес съм добре. Чувствувам се много добре.

— Това е от храната. Поддържа организма.

Ангъс ми харесваше.

Сутринта по време на обиколката си Старшата се обърна към Папа, настанил стола си пред камината, която отопляваше отделението:

— Кой е смачкал завесите?

Отвореният прозорец, на който бяха окачени завесите, се намираше близо до камината и от вятъра краищата им се развяваха към огъня.

— Аз, Старша — призна Папа, — страхувах се да не се подпалят.

— Ръцете ти са били мръсни — сърдито каза Старшата. — Оставил си черни отпечатъци по тях. Занапред карай санитарката да ги дърпа.

Папа забеляза, че слушам, и после ми каза:

— Знаеш ли, Старшата е прекрасна жена. Вчера ми спаси живота, въпреки че се ядоса за тези завеси. Но знаеш ли, и в къщи да си бях, същото щях да направя и с моите пердета. Не можеш да си много внимателен, когато огънят е наблизо.

— Татко веднъж видял как една къща изгоряла — му казах аз.

— Да, да — отвърна нетърпеливо Папа, — сигурно… От начина, по който влиза в отделението, се разбира, че много неща е видял. Пламъците подпалват пердетата и къщата изгаря — така стават тези работи.

Един презвитериански пастор от време на време посещаваше Папа. Този мъж, облечен в тъмни дрехи, познавал Папа още когато старецът живеел в своята колиба край реката. След настаняването на Папа в болницата, пасторът продължил да го навестява и да му носи тютюн и вестници. Той беше млад човек със сериозен глас, и се дърпаше като подплашен кон, ако някоя санитарка му заговореше. Папа искаше да го ожени и го предлагаше ту на една, ту на друга от санитарките. Слушах без особен интерес как Папа хвалеше пастора пред санитарките и как те отговаряха на предложенията да се омъжат за него. Но когато той заговори за това на санитарката Конрад, аз седнах в леглото, изплашен внезапно, че тя може да приеме предложението на стареца.

— Имам един хубав ерген за теб — каза й Папа. — Има си къща, може би не твърде чиста, но ти ще я подредиш. Трябва да кажеш само една дума. Разбира се, той е порядъчен човек…

— Ще си помисля — обеща санитарката Конрад, — може би ще отида да видя къщата. Има ли кон и кабриолет?

— Не — отвърна Папа, — няма къде да го държи.

— Искам кон и кабриолет — каза санитарката Конрад весело.

— Аз ще имам кон и кабриолет един ден! — извиках аз.

— Добре. Ще се омъжа за теб — ми се усмихна тя и ми махна с ръка.

Облегнах се на възглавницата развълнуван, внезапно възмъжал и изпълнен с чувство за отговорност. Не се съмнявах, че санитарката Конрад и аз бяхме сгодени. Помъчих се да придам на лицето си израз, с който, според мен, смелият изследовател отправя взор към морската шир. Повторих няколко пъти наум: „Да, ще го пишем на вашата сметка!“ Това изречение в моето съзнание бе свързано с представата ми за възрастен мъж. Когато исках да се чувствувам мъж, а не малко момче, аз винаги си го повтарях. Вероятно го бях чул в магазина, където понякога татко ме водеше със себе си.

Останалата част от деня кроих планове как да се сдобия с кон и кабриолет.

След като свърши с мен, д-р Робертсън се обърна към Папа:

— Как си днес, Папа?

— Знаете ли, докторе, много съм запечен, като че ли съм натъпкан с пясък. Смятате ли, че една доза очистително ще ме оправи?

— Мисля, че да — каза лекарят мрачно, — ще разпоредя.

Лекарят прекоси отделението и спря до леглото на пияния. Седнал на леглото си, той чакаше. Изкривената уста и цялото му лице изразяваха тревога.

— Как си? — запита лекарят сухо.

— Треперя малко — отвърна мъжът, — но иначе съм добре. Ще мога ли да си отида днес следобед, докторе?

— Мисля, че главата ти още не е напълно в ред, Смит. Нали ти си се разхождал тази сутрин съвсем гол из отделението?

Болният го погледна тъпо и заговори бързо:

— Да, вярно, аз бях. Станах да си измия краката. Ужасно горещо ми беше на краката. Просто горяха.

— Може би утре — отсече лекарят, — ще видя. Може би утре ще те изпиша.

Лекарят отмина бързо, а болният се наведе напред и започна да мачка завивките си с пръсти. После изведнъж легна.

— О, боже — изстена той, — о, боже мой!

Щом доктор Робертсън излезе от отделението, мама, която чакаше пред вратата, получи разрешение да влезе при мен. Докато тя се приближаваше, почувствувах стеснение и срам. Знаех, че ще ме целуне, а това ми се струваше такава детинщина. Татко никога не ме целуваше.

— Мъжете не целуват — казваше той.

Всеки израз на чувства той смята за проява на слабост. Но ако мама не ме целунеше, щеше да ми е мъчно.

Не бях я виждал от няколко седмици и тя ми се стори съвсем различна. Нейната усмивка, приятната й фигура, русата коса, прибрана на кок върху тила й — всичко ми беше толкова познато, че преди не го забелязвах; сега я наблюдавах с удоволствие, сякаш я виждах за първи път. Майката на мама била ирландка от Типарари, а баща й германец. Той бил кротък и мил човек. Пристигнал в Австралия с един германски оркестър — свирел на фагот.

Мама навярно приличаше на баща си: имаше неговите светли коси, приятно и открито лице. Зимният вятър и дъждът бяха очертали тънки бръчки върху обветреното й лице, до което козметични средства никога не се бяха докосвали, не защото тя не вярваше в тях, а защото нямаше пари да ги купува.

Когато дойде до леглото ми, мама изглежда забеляза смущението ми, защото прошепна:

— Ще ми се да те целуна, но толкова хора ни гледат. Да считаме, че съм те целунала.

При посещенията на татко говореше предимно той, въпреки че умееше и да слуша. Но с мама инициативата винаги вземах аз.

— Донесе ли повече яйца? — попитах. — Имаме един нов болен. Щом погледне някой стол, и той започва да се мърда.

Мама се обърна към мъжа — докато говорехме, тя бе проследила погледа ми — и каза:

— Да, донесох ти много яйца.

После бръкна в чантата си и добави:

— Донесох ти и нещо друго.

Мама извади пакет, увит в кафява хартия и вързан с канап.

— Какво е това? — прошепнах развълнувано. — Дай да видя! Искам аз да го отворя! Дай!

— Моля — подсказа ми тя и дръпна пакета.

— Моля — повторих, протегнал ръка.

— Мисис Карутърс ти го изпраща. Не сме го отваряли, но всички сме любопитни да видим какво има вътре.

— Как го донесе? — запитах, докато взимах пакета и го поставях върху коленете си. — В къщи ли дойде?

— Дошла до входната врата и го подала на Мери. Казала й, че това е за нейното малко, болно братче.

Теглех нетърпеливо канапа и се мъчех да го скъсам. Също като татко аз се мръщех, когато трябваше да свърша някаква по-деликатна работа с пръстите си. Той например винаги отваряше джебното си ножче с гримаса и не пропускаше да каже: „Имам го от майка си“.

— Боже, какви физиономии правиш! — каза мама. — Дай на мен да го срежа. Има ли ножче в шкафчето ти?

— В моето има — каза Ангъс, който ни наблюдаваше, — ще го намерите отпред, струва ми се. Отворете ей това чекмедже.

Мама намери ножчето и сряза канапа. Свали хартиената обвивка, внушително адресирана за „младия мистър Алън Маршъл“. Развълнувано погледнах капака на плоската кутия, украсен с картинки на вятърни мелници, ръчни колички и товарни коли, направени от перфорирани метални пластинки. Повдигнах капака — под него лежаха металните правоъгълничета, а до тях в по-малки отделения бяха подредени бурми, отвертки и винтови ключове, и колелета. Не можех да повярвам, че всичко това е мое.

Играчката беше забележителна, но това, че ми я изпращаше мисис Карутърс, беше просто невероятно.

Можеше да се каже почти без преувеличение, че мисис Карутърс беше Турала: тя беше построила презвитерианската църква, неделното училище и новото крило към жилището на свещеника. Тя плащаше годишните училищни награди. Всички чифликчии имаха големи дългове към нея. Беше председателка на „Оркестъра на надеждата“ на неделното училище и на Лигата на австралийските жени. Притежаваше планината Турала и най-хубавата земя покрай реката Турала. В църквата имаше специално тапициран стол и специално подвързан с кожа молитвеник. Мисис Карутърс знаеше всички химни и ги пееше с леко повдигната глава и вперен нагоре поглед. Само при химните „По-близо до тебе, господи“ и „Води ни, ясна светлина“ тя притискаше брадичката си надолу и изглеждаше строга, защото пееше алт и трябваше да слиза много ниско.

Когато пасторът обявяваше тези химни, татко измърморваше в молитвеника си. „Ето я, започва“. Това не се харесваше на мама и веднъж по време на неделния обед му каза:

— Тя има много хубав глас.

— Хубав е — каза татко, — признавам й това, но през цялото време се влачи на опашката, а на финала избързва и тогава не й остава дъх.

Мистър Карутърс беше починал отдавна. Когато бил жив, според татко, той непрекъснато протестирал срещу нещо. Вдигал пухкавата си ръка, изкашлял се и започвал. Той протестирал срещу кравите по пътя и срещу упадъка на нравите. Протестирал също така и срещу татко.

Бащата на Карутърс, представител на една английска компания, пристигнал в Мелбърн през 1837 и оттам се отправил на Запад с натоварени със стока биволски фургони. Говорело се, че на около стотина мили в тази посока сред богата гориста местност прекрасна вулканична земя очаквала заселниците. Вярно, че туземното население не било приятелски настроено към белите и трябвало да се справят с тях, но експедицията се бе въоръжила с карабини.

Карутърс станал собственик на стотици квадратни мили богата земя. Сега тази земя, разделена на десетки чифлици, всички ипотекирани към имението, носеше огромни приходи само от лихвите.

Голямата къща от син камък, която старият Карутърс построил, била наследена по-късно от неговия син, а след смъртта му станала собственост на мисис Карутърс.

Къщата се издигаше сред просторен тридесетакров парк, голяма част от който беше оформена в английски стил, с добре поддържани алеи, подредени лехи, в които цветята растяха под най-строг контрол.

Под сенките на брястове и дъбове и приютявани от пренесени от Англия храсти, фазани, пауни и необикновено оцветени китайски птици кълвяха и ровеха из купчините листа, натрупани от есенните листопади. Един мъж с гамаши и преметната през рамо пушка се разхождаше сред този пъстър пернат свят и от време на време стреляше по розовите и бели папагали, които идваха да кълват плодовете на овощните дръвчета.

Пролет сред зелената австралийска папрат цъфтяха кокичета и нарциси. Градинари тикаха натоварените си колички сред ружи и флокс[1]. Острите им лопати се забиваха в туфите трева и купчинките от съчки и листа, струпани около няколкото оцелели евкалиптови дървета, отсичаха корените на прокрадналите се диви австралийски цветя, които се олюляваха, падаха и биваха отнесени в количките и изгаряни. И тридесетте акра бяха чисти, подредени и изравнени.

— Чернокожите не биха ги познали — каза татко веднъж, когато минавахме край входа на парка.

Оттук до къщата, сред две редици брястове, се виеше насипана с чакъл алея. Непосредствено до вратата на парка се намираше малка къщичка. В нея живееше вратарят със семейството си. Щом чуеше конски тропот или шум от колела на приближаващ се екипаж, вратарят бързо излизаше от къщичката си, отваряше вратите и сваляше шапка пред посетителите. Обикновено това бяха богати фермери в двуколки, гости от града в карети с кожени ресори, дами с тънки талии, седнали тържествено във файтони и загледани в главите на спретнати малки момичета и момчета, седнали с изправени гърбове на ръба на седалките срещу тях. Всички минаваха край къщичката на вратаря, кимваха или се усмихваха покровителствено, или изобщо не си даваха труд да забележат човека и неговата свалена шапка. На половината път между входа и къщата се намираше малка, заобиколена с ограда площадка. Някога тук растели сини евкалипти и се издигали високо над кенгурувата трева и емувите храсти, но сега тъмни борове хвърляха гъсти сенки и земята под тях беше посипана с кафяви иглички.

Вътре в площадката един елен обикаляше непрестанно по изтъпканата пътека край оградата. От време на време той вдигаше глава и изреваваше пресипнало. Тогава песента на бъбривите свраки секваше и те бързо литваха в различни посоки.

Отсреща, по диагонал, бяха конюшните — двуетажни сгради от син камък с плевници, обори и ясли, направени от издълбани дънери. Върху калдъръма, който заобикаляше сградите, коняри си подсвиркваха по английски маниер, докато тимаряха конете, а те неспокойно тъпчеха и размахваха отрязаните си опашки в безуспешен опит да прогонят мухите.

От конюшните до портала на господарската къща водеше широк път. Когато някой гост — губернатор или английски благородник със своята съпруга, пристигнеше от Мелбърн, за да се запознае с живота в имението и да види „истинската Австралия“, техните карети спираха под портала, гостите слизаха, а после грумове ги отвеждаха по широкия път до конюшните.

В такива нощи Карутърсови обикновено даваха бал. Тогава на един обрасъл с папрат хълм зад големия дом, под група австралийски акации, спасили се по чудо от унищожението, се събираха по-смелите и любопитни жители на Турала. Те стояха и гледаха надолу към обширните осветени прозорци, зад които жени с дълбоко деколтирани бални рокли и ветрила се кланяха на партньорите си при започването на валс-кадрила. Музиката достигаше до малката групичка хора и те не усещаха студа. Те ставаха свидетели на една истинска вълшебна приказка.

Веднъж сред групата бил и баща ми. Той държал полуизпразнена бутилка в ръка и скоро започнал да подвиква весело накрая на всяка фигура на танца, който се играел зад осветените прозорци. Той се въртял около акациите, прегърнал бутилката като дама, и надавал силни крясъци в такт с музиката.

След известно време от къщата излязъл един пълен мъж. На златния ланец на часовника му висял, монтиран върху злато, лъвски нокът, миниатюра на майката на човека, и няколко медала. Мъжът искал да разбере кой крещи. Той заповядал на татко да се махне и когато татко продължил да вика, замахнал да го удари. По-късно татко обясняваше случилото се така:

— Аз се дръпнах встрани, а после бързо се съвзех и с хубавия стар номер едно, две, три си посвирих нагоре-надолу по ребрата му като на ксилофон. Въздухът, който излезе от него, почти събори шапката ми.

Татко помогнал на човека да стане, да изчисти дрехите си и му казал:

— Твърде много дрънкулки имате по себе си, за да сте във форма.

— Да — измърморил мъжът неясно, — повече отколкото трябва… да, да… чувствувам се малко замаян.

— Пийнете — татко му подал бутилката. След като мъжът пил, двамата с татко си стиснали ръцете.

— Той не беше лош — обясняваше татко, — само че се беше събрал с неподходяща сган.

Татко обяздваше повечето от Карутърсовите коне и беше приятел с главния коняр Питър Финли. Питър често идваше у нас и двамата с татко разискваха статии в „Бюлетин“ и книги, които бяха чели.

Питър Финли изглежда произхождаше от „добро семейство“, което, за да се отърве от своята „черна овца“, го беше изпратило в Австралия срещу скромна годишна рента. Той можеше да разговаря за всичко. Карутърсови, напротив, бяха лоши събеседници. Репутацията им на умни хора се опираше на способността им да казват „хъм, да“ или „хъм, не“, когато трябва.

Питър говореше бързо, увлекателно и хората с удоволствие го слушаха. Мистър Карутърс често казвал, че дарбата на Питър да говори интелигентно се дължала на доброто му потекло, и искрено съжалявал, че Питър е паднал толкова ниско.

Питър обаче съвсем не беше съгласен с него.

— Моят старец живееше по ритуал — разказваше той на татко, — при това този ритуал беше истински ад. Доста зор видях, докато се измъкна…

Мистър Карутърс трудно забавлявал важните личности, които канел у дома си. По време на вечерите с високопоставени гости често настъпвало дълго неловко мълчание. На един губернатор или благородник англичанин той не можел да направи впечатление със своето „хъм, да“ или „хъм, не“. Поради това, когато гостите били важни личности, които очаквали да пият брендито си в атмосфера на приятен разговор, мистър Карутърс пращал да викат Питър от конюшнята.

Щом получел съобщението, Питър незабавно тръгвал и влизал в голямата къща през една задна врата. В специално запазената за целта малка стая имало легло с покривка от дамаска, а върху леглото, грижливо сгънат един от най-хубавите костюми на мистър Карутърс. Питър обличал костюма и после се явявал в гостната, където бивал представян като гост от Англия. По време на вечерята Питър очаровал гостите и воденият от него разговор давал възможност на мистър Карутърс да казва своето „хъм, да“ и „хъм, не“ доста интелигентно.

След като гостите се оттегляли в стаите си, Питър свалял костюма и се връщал в своята стаичка зад конюшнята. Веднъж Питър дойде при татко и му каза, че мистър Карутърс иска татко да демонстрира своето майсторство по езда пред някакви важни личности, които гостували в имението и жадували да видят нещо от „истинската Австралия“.

Първоначално татко се възпротиви и със своето „да вървят по дяволите“ отхвърли предложението. Но след малко реши, че е съгласен срещу десет шилинга.

— Десет шилинга са десет шилинга — разсъждаваше той, — не можеш току-тъй да им обърнеш гръб.

Питър каза, че е скъпичко, но вероятно мистър Карутърс ще се съгласи.

Татко не беше сигурен какво разбират под „истинска Австралия“ гостите на мистър Карутърс и каза, че ако искат да я видят, могат да надникнат в килера му. Понякога татко казваше, че мизерията е истинската Австралия, но той говореше така само когато беше тъжен.

В деня на демонстрацията у Карутърсови татко завърза червена кърпа около врата си и сложи на главата си шапка от палмови листа. Той яздеше дорестата кобила Веселото момиче, която започваше да се мята само ако докоснеш хълбоците й с токове. Беше висока 16 педи и скачаше като кенгуру. И така, гостите се настанили удобно на широката веранда и пиели разхладителни питиета в очакване на зрелището. Изведнъж иззад дърветата се втурнал татко в луд галоп и надавал диви, страшни викове, също като разбойник.

Ето как той разказваше случката:

— Завивам, значи, към градинската врата. Земята не е лоша за скок — малко чакълеста, но с достатъчно пръст, за да е устойчива. Успокоявам Веселото момиче, за да уравновеси стъпката си, и после я пришпорвам към вратата. Винаги съм казвал, че от хранения с трева кон можеш да искаш всичко — моментално го прави. А току-що бях обяздил Веселото момиче и то беше още зелено като краставица. Е, разбира се, вдигна се малко рано, понеже нямаше опит, но както и да е. Разбирам, че ще се удари. Виждам го — вратата е висока, може да се минава под нея. Знаеш ли, казват, че Карутърс би уволнил всеки, който направи вратата по-ниска. И не бих се учудил! — тук татко махваше презрително с ръка и после продължаваше: — Чувствувам, че Веселото момиче се готви за скок, и се повдигам, за да й спестя нещо от тежестта си — би могъл да завреш главата си между мен и седлото. Но ме безпокоят предните й крака — веднъж да минат, мисля си, всичко е наред.

Дявол да го вземе, този кон можеше да скача! Вярвайте ми, просто сложи парите в джоба ми. Изви се във въздуха и спечели още два инча[2] височина. Наистина това не спаси чукането на задните й крака, но само два скока след приземяването тя влиза в крак. А аз си седя на седлото, като че нищо не се е случило.

И така, пришпорвам я право към верандата и точно под носа на онази сбирщина я изправям на задните й крака ела да гледаш какво става: всички скачат, събарят столовете и от страх не могат да преглътнат питието си.

А аз забивам токове в слабините на Веселото момиче, тя започва да се мята и да издава звуци, подобни на квичене на прасе. Опитва се да ме удари в едно дърво, за да ме смъкне от седлото — такава си е тя, — лош хвърляч. Успявам да я обърна, като я удрям с шапка по ребрата, а тя скача на верандата и се върти, за да ме хвърли. При всяко завъртане събаря маса или стол. Чаши с грог хвърчат на всички страни, мъжете скачат, жените пищят, някои от мъжете застават пред дамите, с героичен вид, жените се вкопчват в тях — нещо като: корабът потъва, хвърляйте спасителните пояси, целуни ме за сбогом, боже, пази краля… и всичко от този род. Страшна работа! Никога не си виждал такова нещо.

Стигнеше ли до това място на разказа, татко започваше да се смее така, че от очите му потичаха сълзи и той трябваше да ги избърсва с носната си кърпа.

— Ох, дявол да го вземе! — казваше той, след като си поемеше дъх. — Е, преди да успея да я укротя, аз събарям сър Федерик Селсбъри, или как му беше името, и той се премята презглава право сред едно стадо пауни.

— Татко, наистина ли беше така? — попитах веднъж. — Вярно ли е всичко това?

— По дяволите, да… е, чакай малко — той набръчка нос и потърка с ръка брадата си. — Е, сине, не, предполагам, че не беше точно така — реши той, — нещо подобно, но знаеш ли, след като разправяш една случка няколко пъти, започваш да я правиш по-хубава и по-смешна. Аз не разправям лъжа. Разправям смешна случка. Хубаво е да разсмиваш хората. Има дяволски много неща на този свят, които ги натъжават.

— И за елена ли е така? — попитах аз.

— Да, донякъде. Аз го яхнах и това е всичко.

Да, той беше яздил елена и това беше причината мистър Карутърс да протестира против татко.

— Все обикаляше, бедното животно… Бяхме с момчетата. Седяхме върху оградата и когато той мина под мен, скочих върху гърба му. Разбира се, те смятаха, че не съм толкова ербап. — Той спря, загледа се пред себе си, потърка брада и на лицето му се появи усмивка. После добави: — Дявол да го вземе! — с тон, който красноречиво говореше как еленът бе посрещнал неканения си ездач.

Татко никога не ми разказа подробности около тази лудория, която изглежда смяташе детинска. А на моя настойчив въпрос: „Какво направи еленът? Побягна ли?“ — отговаряше кратко: „И още как!“.

Но аз реших да разпитам Питър Финли, защото бях убеден, че нежеланието на татко да говори за случката, означаваше, че еленът го е хвърлил от гърба си.

— Еленът свали татко, нали? — попитах Питър.

— Не — отвърна той, — баща ти свали елена.

По-късно ми разказаха, че еленът счупил единия си рог заради татко и това беше предизвикало гнева на Карутърс, който събирал рогата на елена и ги окачвал над камината си.

След смъртта на мистър Карутърс, мисис Карутърс отстрани елена… Но когато пораснах достатъчно, за да се промъквам тайно в парка, пътечката, издълбана от неговото обикаляне в кръг покрай оградата, все още личеше.

Поради всички тези неща, както и поради страхопочитанието, което всички в Турала освен татко изпитваха към мисис Карутърс, аз гледах поставената на леглото кутия почти с благоговение. За мен тя беше по-ценна от всеки подарък, който бях получавал досега, не защото играчката беше хубава — една кутия от свещи на колелца щеше да ме забавлява повече, — но защото подаръкът свидетелствуваше, че мисис Карутърс знае за моето съществуване и ме счита достатъчно важен и достоен за нейния подарък.

Никой друг в Турала не беше получавал подарък от мисис Карутърс. Аз единствен! А тя имаше кабриолет с гумени колела и чифт сиви коне, и пауни, и милиони лири.

— Мамо — дигнах очи, все още здраво стиснал кутията в ръце, — когато мисис Карутърс даде подаръка на Мери, Мери докосна ли се до нея?

[1] Phiox — декоративно растение — Б.пр. ↑

[2] Инч — английска мярка за дължина, равна на 25,4 мм. — Б.пр. ↑

VI

На следната сутрин не ми донесоха закуска, но аз и не чувствувах глад. Бях неспокоен и възбуден, на моменти изпитвах страх и исках мама да е при мен.

В 10,30 санитарката Конрад изтърколи до леглото ми една количка, която приличаше на тясна маса върху колелца, и каза:

— Хайде, ставай! Сега ще те повозя.

Тя отметна завивките ми.

— Аз ще се кача — казах, — ще се кача сам.

— Не, ще те вдигна аз. Нима не искаш да те прегърна?

Погледнах бързо към Ангъс и Мик, за да видя дали са чули.

— Хайде — извика Мик, — тя е най-хубавият юнич, която някога ще срещнеш. Не пропущай случая.

Тя ме вдигна и усмихната ме задържа за миг в ръцете си.

— Аз не, съм юнич, нали?

— Не — отвърнах аз, — без да разбирам, че юнич е овцата юда в кланицата. Тази овца се обучава да вкарва определените за клане овце в специална кошара.

Санитарката ме постави върху студената плоска повърхност на количката и ме зави с одеяло.

— Тръгваме — извика весело тя.

— Дръж се! — окуражи ме Ангъс. — Скоро ще се върнеш пак при нас.

— Да, той ще се събуди в своето топло легло — каза санитарката Конрад.

— На добър час — махна Мик.

Пияният се повдигна на лакът и когато минавах край него, промърмори пресипнало:

— Благодаря за яйцата, приятелю! — а после добави по-силно: — Всичко хубаво!

Санитарката Конрад подкара количката по един дълъг коридор, после минахме през една стъклена врата и влязохме в голяма зала, в средата на която стоеше висока маса с тънки бели крака.

Сестра Купър и една друга санитарка стояха до масичка, върху която лежаха, поставени на бяла покривка, стоманени инструменти.

— Е, ето те и теб! — възкликна сестрата, приближи се до мен и ме помилва по главата.

Подирих в очите й подкрепа и смелост.

— Страхуваш ли се? — попита тя.

— Да.

— Ау, ти, глупавичко момче! Няма от какво да се плашиш. След минута ще заспиш и когато се събудиш, ще бъдеш отново в леглото си.

Не разбирах как е възможно това. Сигурен бях, че ако сестрите се опитат да ме преместят, ще се събудя от какъвто и да е сън. Дали не приказват така само за да ме залъгват? Може би вместо топлото легло ме очакваше нещо мъчително и страшно. Но аз вярвах на санитарката Конрад.

— Не се страхувам — казах на сестрата.

— Зная — кимна ми доверчиво тя, после ме премести върху масата и постави под главата ми ниска възглавница. — Сега не мърдай, че ще се изтърколиш.

Д-р Робертсън влезе в залата с бързи и енергични стъпки. Той застана усмихнат до мен и заразтрива пръстите на ръцете си.

— „Пет, пет, черна мацо“, тази песен пееш, нали? — помилва ме той по главата и се обърна. — Двуколки и черни котки, да, да — мърмореше той, докато приближилата се санитарка му помагаше да облече бял халат. — Двуколки и черни котки, добре!

Влезе д-р Кларк, среброкос мъж със стиснати устни.

— Градският съвет не запълни тази дупка до входа и това си е — оплака се той и се обърна към санитарката, която държеше приготвената бяла престилка, — не зная… дали може днес да се разчита на нечия дума… тази престилка май че е много голяма. А, не, моята е!

Гледах белия таван и си мислех за локвата, която се образуваше винаги след дъжд край нашата порта. Аз я прескачах лесно, но Мери не можеше. Аз мога да прескачам всякакви локви.

Д-р Кларк се приближи и застана до главата ми. Той вдигна един издълбан като мида бял тампон над носа ми.

Д-р Робертсън направи знак и д-р Кларк изсипа от една малка синя бутилка някаква течност върху тампона. Поех дъх и едва не се задуших. Започнах да мятам глава от една страна на друга, но лекарят държеше тампона над носа ми и пред очите ми заиграха разноцветни светлини, после някакви облаци се приближиха и аз отплувах върху тях.

Не се събудих в леглото си, както санитарката Конрад и сестра Купър ми бяха обещали. Първоначално не разбрах къде се намирам. Бях сред някакво мъгляво разлюляно море. Направих усилие да се измъкна и внезапно, в момент на прояснение, отново видях тавана на залата. След известно време започнах да различавам лицето на сестрата. Тя ми говореше нещо, което не чувах. Но след миг вече разбирах какво казва:

— Събуди се.

Лежах спокойно и постепенно си спомних всичко. Чувствувах се измамен.

— Не съм в леглото, както казвахте — измърморих.

— Не, събуди се, преди да сме те пренесли — обясни сестрата и после добави: — Не трябва да мърдаш. Гипсът на крака ти е мокър.

Изведнъж почувствувах тежестта върху крака си и каменната прегръдка на гипса около бедрото и кръста ми.

— Лежи мирно сега — каза сестрата, — излизам за минута. Наблюдавайте го! — обърна се тя към санитарката Конрад, която прибираше инструментите в стъклени кутии.

Санитарката Конрад се приближи.

— Как се чувствува моето момче сега? — попита тя.

Лицето й ми се виждаше красиво. Обичах нейните пълни страни, зачервени като ябълка, малките й игриви очи, скрити под дебели черни вежди и дълги мигли. Исках тя да стои до мен, да не си отива. Исках също да й подаря кон и кабриолет. Но сега бях болен и плах и не можех да й кажа тези неща.

— Няма да мърдаш, нали? — предупреди ме тя.

— Дори палците? — аз ги раздвижих леко.

Колкото повече ме предупреждаваха, толкова по-силно желание изпитвах да се поразмърдам малко, просто за да видя какво ще стане. Чувствувах, че ако ми бе разрешено, щях да се успокоя и да спра.

— Не бива, дори и палците — каза тя.

— Няма вече.

Останах върху операционната маса до обяд, после внимателно ме превозиха до леглото. На него беше монтирана желязна рамка, за да държи одеялото високо над краката ми. Рамката ми пречеше да виждам Мик, който лежеше отвъд пътеката.

Беше ден за посещения. Роднините и приятелите на болните започнаха да пристигат, натоварени с пакети. Те минаваха през отделението и смутени от двете редици на болните край тях, не поглеждаха настрани: вървяха, вперили поглед в болния, когото посещаваха. Докато чакаха посетителите им да се приближат, болните също се смущаваха: те не гледаха към тях и се правеха, че ги забелязват едва когато застанат до леглото им.

Пациентите, които нямаха приятели или роднини, не страдаха от липса на посетители. Девойка от армията на спасението или пастор, или свещеник спираха да поприказват с тях. И, разбира се, неизменната мис Фобс.

Всеки приемен ден мис Фобс пристигаше натоварена с цветя, църковни книжки и сладкиши. Трябва да имаше седемдесет години. Движеше се трудно, подпряна на бастуна си. Тя почукваше с бастуна по ръба на леглото на някой болен, който не й обръщаше внимание и казваше:

— Е, млади човече, надявам се, че изпълняваш предписанията на лекаря. Това е единственият начин да оздравееш, нали знаеш? Ето ти малко сладки със стафиди. Ако ги дъвчиш добре, няма да разстроиш стомаха си. Винаги дъвчи храната си добре!

Мис Фобс ми носеше бонбони от жълта захар.

— Полезни са за гърдите — казваше тя.

Днес, както обикновено, тя застана до леглото ми и ласкаво ме запита:

— Тази сутрин те оперираха, нали? Е, лекарите знаят какво правят и съм сигурна, че е за добро. Тъй че не се безпокой, доброто ми момче. Не се безпокой!

Кракът ме болеше и аз се чувствувах самотен. Заплаках.

Мис Фобс се разтревожи, приближи се бързо и застана плахо до главата ми, изпълнена с желание да ме утеши, но без да знае как да го направи.

— Бог ще ти помогне да понесеш страданието — каза тя убедително, — ето тук имам няколко молитви.

Тя извади една книжка от чантата си и ми я подаде.

— Прочети това. Ти си послушно момче.

Мис Фобс ме помилва леко по ръката и си тръгна обезпокоена, но се обърна няколко пъти да ме погледне с угрижено лице.

Загледах книжката в ръката си с надежда, че тя може би съдържа някаква магия, някакъв знак от бога, някаква вдъхновена молитва, която ще ме вдигне от леглото и ще проходя като Лазар.

Книжката беше озаглавена „Защо си огорчен“ и започваше: „Ако живееш отчужден от бога, можеш да се опечаляваш. Мисълта за смъртта и вечния съд, който идва, може да ти създаде горчивини, ако това е така, бог ще направи твоята печал още по-голяма, докато ти не намериш покой при Исус“. Нищо не разбрах. Прибрах книжката в шкафчето си и продължих да плача тихо:

— Как се чувствуваш, Алън? — попита Ангъс.

— Тежко ми е. — След малко добавих: — Кракът ме боли.

— Скоро ще мине — утеши ме той.

Но болката не престана.

Изглежда, че докато съм лежал върху операционната маса и гипсът около десния ми крак и кръста ми е бил мокър, някакъв спазъм повдигнал палеца ми, а парализираните мускули после не са имали сила да го върнат отново в нормалното му положение. Освен това при неволно движение на бедрото вътрешният пласт на гипса изглежда се беше нагънал и образувал ръб, който като тъп нож започна да притиска бедрото ми. През следващите две седмици този ръб постепенно се вряза в месото и стигна до самата кост.

Докато повдигнатият пръст ме болеше непрестанно, при всяко положение, след известно време открих, че ако лежа неподвижно, извит малко на една страна, болката в разкъсаното ми бедро поутихваше. Не можех да спя от болки и дори в кратките мигове на дрямка, които открадвах от дебнещите пристъпи на болката, аз пак се движех в някакъв кошмарен свят, пропит със страдание.

Д-р Робертсън изслуша описанието на болките ми замислен и със свъсени вежди.

— Сигурен ли си, че те боли точно палецът?

— Да, през цялото време — казах, — не спира.

— Вероятно коляното — обясни той на Старшата, — а на него му се струва, че е палецът. А тази болка в бедрото… — обърна се той пак към мене: — И бедрото ли те боли през цялото време?

— Само при движение. Не ме боли, когато лежа неподвижно.

Той натисна гипса върху бедрото ми.

— Боли ли?

— Ох! — изпищях и се опитах да се дръпна. — Да!

— Хм — измърмори той.

Една седмица след операцията ожесточената съпротива, която ми даваше сила да понасям болката, отстъпи място на отчаянието. Страхът, че ще ме помислят за бебе, вече не помагаше. Плачех често. Плачех мълчаливо, вперил отворени, пълни със сълзи очи в белия, таван над мен. Исках да умра, защото виждах смъртта не като ужасяваща липса на живот, а като сън без болка.

Започнах непрекъснато да повтарям в някакъв трескав ритъм: „Искам да умра, искам да умра, искам да умра“.

След няколко дни открих, че като мятах главата си в такт с тези думи, съзнанието ми се помрачаваше и болката донякъде се притъпяваше. Държах очите си отворени и бързо мятах глава върху възглавницата, докато белият таван се замъглеше, а леглото, върху което лежах, се вдигаше от пода и полетяваше върху някакви криле.

След първоначалното зашеметяване аз попадах в някакво мъгляво, неясно място, където, разлюлян на силни тласъци, преминавах от тъмнина към светлина, облекчен от болките, макар и с усещане за гадене в стомаха.

Оставах там, докато упорството ми да мятам главата си отслабнеше, и тогава започвах бавно да се връщам към разлюлените безформени сенки, които постепенно приемаха очертанията на познатите легла, прозорци и стени, на отделението.

Обикновено търсех това облекчение нощем, но ако болката станеше нетърпима, аз прибягвах към него и денем, когато сестрите не бяха в отделението.

Ангъс навярно беше забелязал как мятам главата си насам-натам, защото един ден, точно когато бях започнал, ме запита бързо.

— Защо го правиш, Алън?

— Така! — отвърнах.

— Хайде, кажи ми, нали сме другари? Какво те кара да подхвърляш главата си така?

— Това прекъсва болката.

— О! Така ли. А как я прекъсва?

— Не я чувствувам. Зашеметявам се и това е всичко — обясних му аз.

Ангъс не каза нищо, но по-късно чух да разговаря със санитарката Конрад, че нещо трябва да се направи.

— Той е смело момче — каза той, — не би го правил, ако не му е зле.

През нощта сестрата ми направи инжекция и аз спах непробудно, но на другия ден болката продължи. Дадоха ми аспирин и ми казаха да лежа мирно и да се помъча да заспя.

Почаках сестрата да излезе от отделението и започнах да мятам глава. Но тя го очаквала и останала да ме наблюдава през стъклената врата.

Тази сестра се казваше Фриборн и никой не я обичаше. Беше строга и изпълнителна, но вършеше само това, което беше нейно задължение.

— Не съм слугиня — каза тя на един пациент, който я замоли да му подаде едно списание.

Друг път, когато я молеха да направи нещо, което би я забавило само миг, тя отговаряше:

— Не виждате ли, че съм заета!

Сега тя се върна бързо.

— Ах, ти, лошо момче — каза тя рязко, — спри веднага! Ако още веднъж ми завъртиш глава, ще кажа на лекаря и той ще ти даде да разбереш. Не трябва да правиш така! Сега лежи мирно. Ще те наблюдавам.

И тя тръгна със стиснати устни към вратата, но се обърна да ме изгледа още веднъж, преди да излезе.

— Внимавай да не те хвана, че пак си тръскаш главата. Внимавай!

Ангъс гледаше намръщено към вратата.

— Чу ли? — обърна се той към Мик. — Представи си, и това било сестра! Дявол…

— Тя, сестра! — Мик презрително махна с ръка. — На мен ми каза, че съм страдал само от фантазии. Но нека още веднъж ми подметне такова нещо, ще я туря на място, ще видиш. Не й обръщай внимание, Алън — извика той.

Раната, образувана от врязването на гипса в бедрото ми, се инфектира. Следващите няколко дни аз чувствувах, че на бедрото ми се надига някаква подутина като цирей. Този ден тъпата болка в палеца ми беше непоносима, а към нея се прибави и парещото усещане в бедрото… Започнах да хлипам безпомощно и отчаяно. По едно време забелязах, че Ангъс ме наблюдава загрижено. Повдигнах се на лакът и го погледнах така, че той разбра отчаянието ми и по лицето му изведнъж се изписа тревога.

— Мистър Макдоналд — казах с треперещ глас, — прилошава ми от болка. Искам да спре. Имам чувство, че ще се пукна.

Ангъс затвори книгата, която четеше, седна на леглото и впери поглед във вратата на отделението.

— Къде са тези проклети сестри? — извика той свирепо на Мик. — Ти можеш да ходиш. Върви да ги намериш. Или прати Папа — той ще иде. На това дете му дойде твърде много. Искам да зная какво би казал баща му, ако беше тук. Папа, тичай навън и кажи на някоя от сестрите, че я викам. Бързо!

Не след много една сестра дойде и погледна въпросително Ангъс.

— Какво има?

Той кимна към мен:

— Виж го! Зле е!

Сестрата вдигна одеялото, погледна чаршафа и без да продума, изтича навън.

Помня, че ме заобиколиха докторът, Старшата и санитарката, помня, че докторът ряза и троши гипса върху крака ми, но аз горях, виеше ми се свят и не знаех кога са дошли мама и татко. Спомням си само, че татко ми донесе пера от папагал, но това беше седмица по-късно.

VII

Когато отново започнах да различавам отделението и неговите обитатели, видях, че в леглото на Ангъс лежеше чужд човек. Ангъс и Мик били изписани от болницата през седмицата, когато съм бил в безсъзнание. Ангъс ми беше оставил три яйца и половин буркан туршия, а Мик беше помолил санитарката Конрад да ми даде една кутия с горски мед „когато отново бъда добре“.

Те ми липсваха много. Отделението изглеждаше напълно променено. Мъжете, които лежаха сега в белите легла, бяха твърде болни или твърде подтиснати от непознатата обстановка, за да си подвикват един на друг, и още не се бяха научили да поделят яйцата помежду си.

Папа гледаше по-мрачно от всякога.

— Това място вече не е както едно време — ми каза той. — Аз помня разговори в това отделение, каквито никога вече няма да чуя. Имаше умни глави. Погледни сега тази сган. Не бих дал и пукнат грош за всички, взети заедно. Постъпват с колики, а после извръщат очи, сякаш са охтичави, и не искат и да чуят за страданията на другите. Мислят само за собствените си болки. Ако не бях пътник и не знаех, че мога да умра всеки миг, бих помолил Старшата да ме освободи. А тя е прекрасна жена, помни това!

Мъжът в леглото на Ангъс беше много висок. Първия ден, когато санитарката Конрад подгъваше завивките му, тя възкликна:

— Боже! Вие сте едър човек!

Това му достави удоволствие. Той се усмихна доволно и се огледа, за да види дали всички в отделението са чули, после се смъкна по-надолу в леглото си, изпъна дългите си крака така, че напъханите в одеялото стъпала щръкнаха през пръчките на леглото, и сложи ръце под главата си.

— Можете ли да яздите? — запитах аз, респектиран от ръста му.

Той погледна разсеяно, но като видя до себе си дете, продължи да оглежда отделението, без да отговори на въпроса ми. Разтревожих се да не си помисли, че съм нахален, но после се възмутих от държанието му и реших, че не ме е грижа какво мисли.

Но затова пък той често говореше със санитарката Конрад.

— Вие сте знаменита.

Тя чакаше да продължи, но изглежда той не можеше да измисли нищо друго. Понякога, докато тя мереше пулса му, той се опитваше да улови ръката й. Тя се дърпаше, а той казваше:

— Вие сте знаменита.

Санитарката Конрад трябваше да внимава винаги, когато заставаше до леглото му, защото той обичаше да я потупва отзад с неизменното „вие сте знаменита“.

— Никога вече не правете така! — каза му веднъж остро тя.

— Вие сте знаменита — повтори той.

— Тази забележка не оправя работата — и тя го изгледа със студен, изпитателен поглед.

Не можех да го разбера. Той не казваше „вие сте знаменит“ на никой друг.

Един следобед той седя и писа нещо на един лист хартия, като се мръщеше и пъшкаше. Вечерта, докато санитарката оправяше леглото му, той й каза:

— Написах стихотворение за вас.

Тя го изгледа изненадано и подозрително.

— Вие пишете стихове? — запита тя и прекъсна работата си.

— Да. Идва ми отръки. Мога да пиша стихове за всичко.

Той й подаде листа. Тя прочете стихотворението и по лицето й се разля доволна усмивка.

— Наистина е хубаво — каза тя, — да. Наистина е хубаво. Къде сте учили да пишете стихове?

Тя обърна листа, погледна гърба му, а после прочете стихотворението още веднъж.

— Мога ли да го задържа? Наистина е хубаво.

— Това не е нищо — махна той пренебрежително с ръка. — Утре ще ви напиша ново. Задръжте го. Мога да ги правя по всяко време. Няма нужда да мисля. Идва ми естествено.

Санитарката Конрад се обърна да подреди леглото ми и докато сгъваше завивката, остави листа на моето шкафче.

— Можеш да го прочетеш — каза тя, забелязала, че поглеждам натам. Тя ми подаде листа и аз зачетох бавно и мъчително.

Санитарката Конрад

Санитарката Конрад идва и оправя нашите легла

и се чудя защо е влязло в моята глава,

че в болницата тя е най-прекрасна,

и тази истина за всекиго е ясна,

и друга като нея аз не съм видял

внимателна към всеки заболял,

повикаш ли я, тя веднага тича

и всеки я обича.

Свърших да чета и не знаех какво да правя. Харесваше ми казаното за санитарката Конрад, но не ми харесваше това, че той го казва. Реших, че е добре написано, защото беше поезия, а в училище ни даваха да четем поезия и учителят винаги ни казваше колко хубаво нещо е поезията.

— Хубаво е — промълвих тъжно.

Ех, да бях го написал аз! Конят и кабриолетът не представляваха нищо в сравнение с човек, който може да пише стихове.

Почувствувах се изморен и ми се прииска да съм си в къщи, където никой не пишеше поезия, но където бих могъл да яхна Кейт и да яздя тръст из двора, докато татко подвиква: „Седни по-изправен… дръж ръцете ниско… пъхни краката напред… главата високо… чувствувай движението й… така! Добре! Още по-изправен… Добре!“

Само да можеше санитарката Конрад да ме види върху Кейт!

VIII

Кракът ми до глезена беше в шина. Освободиха стъпалото и кръста ми от гипса, болката премина и аз вече не исках да умра.

— Костта зараства бавно — чух Д-р Робертсън да казва на Старшата. — Кръвообръщението в крака е слабо.

След малко добави:

— Бледен е… трябва му слънце. Извеждайте го с подвижния стол всеки ден навън. Искаш ли да се возиш на стола? — обърна се той към мен.

От радост не можах да отговоря.

Следобед сестрата изтърколи един стол до леглото. Тя се засмя, като видя лицето ми.

— Сега ще можеш да се надбягваш с Папа. Хайде седни, за да те вдигна.

Тя ме повдигна и ме постави в стола, после внимателно спусна краката ми. Прасците се опряха на тръстиковата поставка, но стъпалата не стигаха до дървената подложка върху дъното на поставката и увиснаха безпомощно надолу.

Гледах подложката разочарован, че не мога да поставя върху нея краката си. Това щеше да ми пречи много при карането на стола, но се утеших, като реших, че татко ще я натъкми, за да мога да я достигам, а ръцете ми бяха силни.

Аз се гордеех с мишците си. Сграбчих дървените дръжки, които въртяха колелата, но ми се зави свят и оставих сестрата да ме изтика през вратата на отделението, по коридора и оттам — навън, сред обляния от светлина свят.

Когато минахме през вратата, която водеше към градината, свежият чист въздух и слънцето се изсипаха върху мен, заляха ме като буен поток. Наведох се напред, за да посрещна тази синева и блясък, да почувствувам върху лицето си нежния полъх на вятъра като плувец, който изплува на повърхността от морските глъбини.

Цели три месеца не бях виждал небе и облаци, не бях чувствувал слънчевата милувка върху кожата си. Сега отново ги имах и те се разкриваха пред мен по-съвършени, по-хубави, с нови незабелязани по-рано качества.

Сестрата ме остави на слънце близо до няколко дъбови дървета и въпреки че нямаше вятър, аз чувах как те си шепнеха нещо — татко казваше, че дърветата винаги си говорели.

Не можех да разбера какво се беше случило през време на моето боледуване, та светът изглеждаше така променен. Загледах едно куче, което подтичваше по улицата отвъд високата ограда. Не бях виждал толкова прекрасно куче, толкова мило и така пълно с възможности. Сив дрозд запя и неговата песен беше подарък за мен. Погледнах надолу към ситния чакъл, върху който стоеше столът ми. Всяко камъче имаше различен цвят, а те лежаха тук с милиони, нахвърляни в малки причудливи купчинки или вдлъбнатини. Някои бяха побягнали в моравата, която обграждаше алеята, и тревичките, склонили стъбла, се навеждаха нежно над тях.

До мен достигнаха гласове на играещи деца и тропот на конски копита. Излая куче и над спокойните къщи долетя далечна свирка на локомотив.

Листата на дъба падаха на кичури като невчесани къдрици и през тях се виждаше небето. Лъскавите листа на евкалиптите пръскаха слънчеви елмази, които причиняваха болка на очите ми, отвикнали от толкова силна светлина.

Наведох глава и затворих очи, а слънцето сякаш ме обгърна в обятията си.

След известно време надигнах глава и започнах да изпробвам стола. Хванах ръчките, както правеше Папа, и се опитах да завъртя колелата, но чакълът на насипаната с камъни алея беше дълбок.

Тогава реших да пробвам колко надалеч мога да плюя. Познавах едно момче, което можеше да плюе до отсрещната страна на пътя, но единият му преден зъб беше изваден. Опипах с пръсти зъбите си — никой не се клатеше.

Изследвах внимателно дърветата и реших, че мога да се покатеря на всеки дъбов клон, с изключение на един, но той и не си струваше труда.

След малко по улицата се зададе едно момче. То вървеше край оградата и почукваше с пръчка по коловете, а подире му подтичваше кафяво куче. Познавах момчето. Казваше се Джордж. Всеки приемен ден майка му го водеше в болницата. Той често ми даваше разни неща — детски списания, картинки от цигарени кутии, а понякога и бонбони.

Харесвах го, защото имаше ловджийско куче и беше добър ловец на зайци. Освен това беше и внимателен.

— Бих ти донесъл много неща — ми каза той веднъж, — но не ми разрешават.

Кучето му се казваше Снайп и беше толкова малко, че влизаше в дупките на животните, но, по думите на Джордж, можело да се бие до припадък.

— Ако искаш да си добър ловец на зайци, трябва да имаш добро куче — твърдеше Джордж.

Аз се съгласих и си помислих, че една хрътка е хубаво нещо, стига майка ти да разреши да я задържиш. Това съвпадаше със схващането на Джордж за хрътките. Той ми каза мрачно, че „жените не обичат хрътки“.

Точно така мислех и аз.

Считах, че Джордж е много умен, и разказах на мама за него.

— Той е добро момче — каза мама.

Имах известни съмнения по този въпрос и се надявах, че той не е прекалено добър.

— Аз не обичам мамините синчета, а ти? — запитах го следващия път. Това беше един вид проучване.

— По дяволите, не!

Отговорът беше задоволителен и аз заключих, че той не е толкова добър, колкото мислеше мама.

Появяването му по улицата ме зарадва.

— Как си, Джордж? — извиках.

— Не съм зле — отвърна той, — но мама каза да се прибера направо в къщи.

— О! — възкликнах разочаровано.

— Имам цяла кесия бонбони — осведоми ме той с такъв тон, сякаш споменаваше нещо съвсем обикновено.

— Какви?

— Лондонски мешани.

— Според мен, те са най-хубави. От онези кръглите ли са, нали знаеш, дето могат да се смучат дълго?

— Не. Тях ги изядох.

— О, така ли? — измърморих и внезапно се почувствувах подтиснат.

— Ела до оградата и ще ти дам останалите настоя Джордж. — Аз не ги искам. Имам много у дома.

На такава покана никога не бих отказал, но сега, след вътрешна безполезна борба, казах:

— Още не мога да ходя. Лекуват ме. Бих дошъл, ако нямах шина, но имам шина на крака си.

— Добре, ще ти ги хвърля през оградата — заяви Джордж.

— Благодаря, Джордж.

Джордж отстъпи няколко крачки, за да се засили. Наблюдавах го одобрително. Едва ли е имало друго момче, което да е демонстрирало такава съвършена подготовка за мятане — просто като по книга.

Той премери с поглед разстоянието, отпусна рамене…

— Ето! Дръж! — извика той.

Джордж започна с грациозен подскок — старт на съвършен атлет, направи три дълги крачки и… метна кесията.

Всяко момиче би хвърлило по-добре.

— Подхлъзнах се — обясни Джордж ядосано. — Проклетият ми крак се подхлъзна.

Аз не забелязах такова нещо, но нямаше съмнение, че се беше подхлъзнал, и то лошо.

Погледнах кесията с бонбони — тя лежеше върху тревата на около осем ярда[1] от мен.

— Слушай, Джордж! Хайде мини през вратата и ела да ми ги подадеш!

— Не мога — обясни Джордж, — мама чака да й занеса маста, за да сготви. Каза да си ида право у дома. Остави ги там, ще ти ги донеса утре. Никой няма да ги пипне. Дявол да го вземе, трябва да вървя.

— Добре — казах примирено, — така да бъде.

— Е, тръгвам — извика Джордж, — до утре.

— До утре, Джордж — извиках разсеяно: гледах бонбоните и се опитвах да измисля как да се добера до тях.

Бонбоните ми доставяха върховно удоволствие. Когато плащаше месечната си сметка в магазина, татко обикновено ме взимаше със себе си. След като му подадеше разписката, продавачът се обръщаше към мен:

— Е сега, млади човече, какво би желал? Знам — захарни бонбони. Да видим какво можем да направим.

Той свиваше къс бяла хартия на фунийка, изпълваше я с бонбони и ми я подаваше, а аз казвах:

— Благодаря, мистър Симънс.

Преди да погледна бонбоните или да ги опитам, аз обичах да подържа известно време фунийката в ръка. Усещането на тяхната твърда повърхност под хартията, представата, че всяка малка бучка е отделен бонбон, тежестта им върху дланта ми, всичко това обещаваше толкова много и аз исках да му се порадвам предварително. Освен това, след като се върнехме у дома, аз винаги разделях бонбоните с Мери.

Варените захарчета бяха вкусни, но ми разрешаваха да изяждам от тях цяла фунийка. Също и тези, които ми даваше магазинерът. Това намаляваше малко стойността им, защото показваше, че възрастните не ги ценят.

Имаше обаче толкова скъпи бонбони, че ми позволяваха само да ги вкуся. Веднъж татко донесе едно блокче млечен шоколад от три пенса. Мама даде на мен и на Мери по едно квадратче. Млечният шоколад се топеше върху езика ми и вкусът му беше толкова прекрасен, че аз често си спомнях за това голямо събитие.

— Винаги съм готов да сменя пържола срещу млечен шоколад — казах веднъж на мама, надвесена над пържолите върху печката.

— Някой ден ще ти купя цял шоколад — обеща ми тя.

Отвреме навреме се случваше някой да ми даде по едно пени, за да подържа коня му, и тогава аз изтичвах до пекарницата, където продаваха сладкиши. Застанал пред витрината, аз впервах поглед в различните лакомства, изложени там: ромови кръгчета, млечни и захарни пръчки, резанки от сладък корен, анасонки, снежинки. Не забелязвах полумъртвите мухи, легнали по гръб сред пакетчетата и пръчките. Те шаваха с крачетата си, а понякога и бръмчаха, но аз виждах само сладкишите. Стоях така дълго, неспособен да реша какво да си купя.

В редките случаи, когато някой богат фермер ми дадеше за тази услуга три пенса, моите съученици веднага ме заобикаляха. Новината се предаваше от момче на момче със силни крясъци:

— Алън има три пенса!

После идваше важният въпрос:

— Всичките ли ще изхарчиш, или ще си запазиш и за утре?

От отговора ми зависеше колко голям дял ще получи всяко момче от моята покупка и всички очакваха решението ми с напрежение.

В отговора аз неизменно обявявах:

— Ще изхарча всичко.

Това решение винаги предизвикваше бурни одобрения и боричкания кой да върви до мен, пред мен и зад мен.

— Аз съм ти приятел, Алън… ти ме знаеш, Алън… вчера ти дадох кочан от ябълка… аз дойдох пръв… ние с Алън винаги сме били приятели, нали, Алън?

В нашето училище беше прието, че всяко момче, което се улови за теб, има някакви права или най-малко има право да предявява претенции към теб. Аз вървях сред малката стегната група. Момчетата, решително протегнали ръце, се държаха за мен, а аз здраво стисках в юмрука си трите пенса.

Пред витрината на магазина групата спираше и тук върху мен се изсипваше водопад от съвети:

— Помни, Алън, за едно пени може да вземеш осем анасонки. Колко сме всичко, Сам? Осем, Алън… Резанки от сладък корен траят по-дълго от всичко… Захарните пръчки са най-хубави — можеш да си направиш сироп… Аз пръв застанах до него… Представи си, три пенса! Ще ти дам моята прашка, когато искаш, Алън…

Гледах кесията със захарните бонбони на тревата. Дори за момент не допуснах възможността да ги оставя там. Тези бонбони бяха мои. Бяха ми дадени. По дяволите краката ми! Ще си ги взема.

Столът беше поставен на края на алеята, която ограждаше моравата. Бонбоните лежаха върху тревата. Сграбчих ръкохватките на стола и започнах да го люлея насам-натам, докато той започна да се накланя така, че накрая на всяко залюляване се изправяше върху съответното колело. Тогава — един допълнителен тласък и той се катурна настрани и ме изхвърли върху тревата. Паднах по лице, а шинираният ми крак се удари в каменния бордюр на алеята. От острата болка аз изръмжах сърдито и изскубах с корените тревата под ръцете си. Но бледите коренчета, обхванали бучици зърнеста пръст, някак странно ме успокоиха и след миг аз вече пълзях към бонбоните, а след мен оставаше диря от възглавници, одеяла, списания…

Стигнах до книжната кесия, сграбчих я в ръка и се усмихнах.

Веднъж татко ме накара да се покатеря по едно дърво, за да прехвърля през горните му клони въжето за теглене. Той стоеше отдолу и ме гледаше, а когато свърших, извика възхитен: „Успя! Дявол да го вземе, успя!“

И сега, докато разтварях кесията, аз си мислех: „Успях! Да! Успях!“ След няколкоминутно, изпълнено с удоволствие изследване на съдържанието, аз извадих един „разговорен“ бонбон с надпис „обичам те“.

С наслаждение започнах да смуча бонбона. От време на време го вадех от устата си, за да видя дали думите все още се четат. Те постепенно избледняха, смалиха се, превърнаха се в някаква безсмислена линия, после изчезнаха. В ръката ми остана едно малко розово кръгче. Легнах по гръб и, загледал небето през клоните на дъба, схрусках бонбона със зъби.

Бях много щастлив.

[1] Един ярд е равен на около 95 см. — Б.пр. ↑

IX

Ужасът, който обхвана санитарките, когато ме намериха проснат върху тревата, ме изненада. Не можех да разбера защо трябваше да викат Старшата, за какво бе това скупчване около леглото ми и възклицанията им, изпълнени с тревога и яд.

Повтарях непрекъснато:

— Преобърнах сам стола, за да взема бонбоните.

— Но защо? — настояваше Старшата. — Защо не повика някоя санитарка?

— Исках да ги взема сам.

— Не мога да те разбера — възрази тя.

Чудех се какво непонятно има тук. Знаех, че татко ще ме разбере. Когато му разказах, той запита:

— Не можеше ли някак да се измъкнеш от стола, без да го прекатурваш?

— Не, нали не мога да си служа с краката, както знаеш.

— Зная — и добави: — Е, както и да е, нали си ги взел. Аз също не бих извикал санитарката. Тя щеше да ти ги подаде, но би било съвсем друго.

— Съвсем друго! — извиках аз и в този момент го обичах повече от всякога.

— Но гледай да не се нараняваш следващия път. Внимавай! Не преобръщай стола за бонбони. Прави го за по-големи неща — например пожар или нещо подобно. А бонбони аз ще ти купя, само че тази седмица не съм много добре.

— Тази седмица не искам повече бонбони — утеших го аз.

В продължение на няколко седмици след случката аз излизах със стола на верандата само под строг надзор. После, един ден, докторът пристигна с чифт патерици:

— Ето твоите предни крака — ми каза той, — мислиш ли, че ще можеш да ходиш с тях? Хайде да опитаме.

— Наистина ли са мои?

— Да, съвсем наистина.

Бяхме в градината и той избута стола ми върху тревата под дъбовете.

— Това място е добро. Ще опитаме тук.

Старшата и няколко санитарки бяха излезли, за да гледат моите първи стъпки с патериците. Те ни заобиколиха, а докторът ме подхвана под мишниците, повдигна ме от стола и ме задържа изправен пред себе си.

Старшата, на която беше подал патериците, ги постави под мишниците ми, после той бавно ме отпусна, докато тежестта ми постепенно легна върху тях.

— Добре ли е така? — попита той.

— Не — отвърнах, неочаквано несигурен в себе си. — Още не! Но ще бъде след минута.

— Спокойно — напътствуваше ме той. — Не се опитвай още да ходиш. Просто стой. Държа те. Няма да паднеш.

Десният ми крак, който наричах „лошия“, беше напълно парализиран и висеше от самото бедро като нещо безполезно от кости и кожа, целият покрит с белези и деформиран. Левият си крак наричах „добрия“, защото беше само частично парализиран и можеше да носи тежестта ми. Бях го изпробвал седмици наред, седнал на ръба на леглото си.

Изкривяването на гръбначния стълб извиваше гърба ми доста наляво, но, подпряно на патериците, тялото ми временно се изправяше и удължаваше, така че прав изглеждах по-висок, отколкото седнал.

Мускулите на стомаха ми също бяха частично парализирани, но гърдите и мишците ми не бяха засегнати. През следващите години аз свикнах да гледам на краката си като на нещо, което не заслужава много внимание. Те ме ядосваха, а понякога ми се струваше, че живеят независимо от мен някакъв свой живот и тогава ги съжалявах. Ръцете и гърдите ми бяха моята гордост и с течение на времето те се развиха непропорционално към останалата част от тялото ми.

В онази минута обаче аз стоях несигурен и погледът ми случайно попадна върху едно оголено от трева място на няколко ярда пред мен. „Ще стигна дотам“, реших аз, но не предприех нищо, защото не знаех точно на кои мускули да се осланям. Чувствувах, че патериците ме убиват под мишниците и че трябва да ги преместя малко напред, и разбирах, че ако исках да тръгна, трябваше за миг да отпусна тежестта на тялото си върху добрия крак.

Докторът отдръпна ръце, но ги държеше разперени, готов да ме подхване, ако политна.

Повдигнах патериците и ги метнах тежко напред. Когато тежестта ми отново се отпусна върху тях, раменете ми скокнаха нагоре от внезапния тласък. Изхвърлих крака напред — десният се влачеше в прахта като пречупено крило. Спрях силно задъхан и с поглед, вперен в оголеното парче земя пред мен.

— Добре! — възкликна докторът, след моята първа стъпка. — Сега пак!

Повторих същите движения, после още три пъти, докато най-сетне, изтръпнал от напрежение и болка, стъпих върху мечтаното късче земя. Аз ходех!

— Достатъчно за днес — каза докторът. — Сега обратно в стола. Утре ще опиташ пак.

След няколко седмици аз вече ходех из градината и въпреки че паднах няколко пъти, добих известна увереност. Дори се упражнявах да скачам от верандата и отбелязвах върху пътеката с черта дължината на скока си.

Когато ми казаха, че ме изписват и на другия ден мама ще дойде да ме вземе, аз не се развълнувах така, както бях очаквал. С течение на времето болницата бе станала постоянният фон на моите мисли и действия. Животът ми тук течеше по определен ред и аз инстинктивно чувствувах, че като напусна болницата, ще загубя самоувереността и спокойствието, което имах сред нейните стени. Страхувах се малко от тази раздяла, но същевременно исках да видя накъде води улицата, която минава край болницата, какво става там зад хълма, където пуфтяха маневриращи влакове, товарни платформи, дрънчаха и камиони, натоварени с пътници и багаж, отиваха и се връщаха. Исках отново да видя как татко обяздва коне.

Когато мама дойде да ме вземе, аз седях облечен на ръба на леглото си и гледах празния стол, в който никога вече нямаше да се возя. Татко не разполагаше с достатъчно средства, за да ми купи стол, но от една стара детска количка той беше направил продълговато превозно средство на три колелета и с него мама трябваше да ме свали надолу по улицата до двора на хана, където той беше оставил колата, докато подковаваше конете.

На сбогуване санитарката Конрад ме целуна. Доплака ми се, но се удържах и й подарих всичките яйца, които ми бяха останали, няколко списания и перата от папагал, които татко ми беше донесъл. Нямах нищо друго, но тя каза, че това е достатъчно.

Старшата ме помилва по главата и каза на мама, че съм храбро малко момче и че донякъде е по-добре за мен да осакатея толкова малък, защото така по-лесно ще свикна да си служа с патериците.

— Децата се приспособяват така бързо — уверяваше тя майка ми.

При тези думи на Старшата мама ме изгледа с дълбока скръб и не й отговори. Аз реших, че това е неучтиво от мамина страна. Санитарките ми махаха с ръка за сбогом, а Папа се ръкува с мен и ми каза, че никога вече няма да го видя: той можел да умре всеки миг.

Лежах в количката, увит в одеяло, и стисках в ръка малкото керамично лъвче, подарък от санитарката Конрад.

Мама ме изведе на улицата и забута количката към хълма. Изкачихме възвишението и аз не открих зад него онези прекрасни неща, които си представях: къщите бяха най-обикновени, а гарата беше просто един навес.

Мама буташе количката надолу по тротоара, после пак нагоре през някаква канавка и тук едното колело изхвръкна от бордюра, количката се катурна и аз паднах в канавката.

Не забелязвах усилията на мама да вдигне количката, която ме беше почти захлупила, нито чувах нейните изплашени и настоятелни въпроси дали съм ранен: търсех изпод завивките керамичното лъвче и след малко го намерих, както предполагах, с отчупена глава.

При вика на мама един мъж се беше притекъл.

— Ще ми помогнете ли да вдигнем моето момченце?

— Какво се е случило? — възкликна мъжът, който с бързо движение вдигна количката. — Какво е станало с момчето?

— Преобърнах го. Внимавайте да не го нараните — той е сакат.

Последното възклицание на мама ме накара да се опомня и изведнъж да осъзная своето участие в тази ненужна суматоха. Аз винаги свързвах думата сакат с куци коне и за мен тя означаваше пълна безполезност.

Както лежах в количката, аз се повдигнах на лакът и погледнах мама учудено.

— Сакат ли, мамо? — извиках възмутено. — Защо каза, че съм сакат?

X

Понятието „сакат“ изразяваше състояние, което би могло да се отнася за други, но никога за мен. И все пак, след като толкова често слушах хората да казват, че съм сакат, в края на краищата се принудих да приема, че отговарям на това определение. Но затвърдих в себе си убеждението, че ако това състояние прави нещастни някои хора, за мене то няма да има значение.

Сакатото дете не съзнава какво затруднение представляват безполезните му крака. Те са неудобни и досадни, но то е уверено, че те никога няма да му попречат да прави каквото иска или да стане какъвто иска. Ако вижда в тях някаква пречка, то е, защото другите са му го казали.

Децата не правят разлика между сакат човек и човек, който използува пълноценно краката си. Те карат момчето с патерици да тича насам-натам и се оплакват, ако то се бави.

В детските години безполезният крак не буди чувство на срам. Едва когато човек се научи да разчита погледите на хора, които не могат да прикриват чувствата си, у него се появява желанието да ги избягва. И колкото и странно да е, тези неприкрити погледи на отвращение идват само от хора със слаби тела и с чувство за физическа малоценност. Никога от силни и здрави хора. Силните и здрави хора не странят от сакатия човек: неговото състояние е съвсем далеч от тях. Само заплашените от безпомощност трепват, когато я видят у друг.

Децата говорят свободно за парализиран крак или изкривен крайник.

— Ела да видиш колко е смешен кракът на Алън. Той може да го премята през главата си.

— Защо ти е такъв кракът?

Състрадателната майка, когато чуе сина си да заявява безцеремонно: „Ето Алън, мамо. Кракът му е сакат“, бърза обикновено да му попречи да каже нещо повече, забравила, че пред нея стоят две щастливи момчета: синът й, горд с откритието си, и Алън радостен, че му доставя удоволствие.

Хромият крайник често увеличава авторитета на собственика си и понякога му създава привилегии.

Когато играехме на цирк, аз получавах ролята на магаре — „защото имаш четири крака“ — и демонстрирах щедро умението си да ритам и скачам, радостен, че мога да го правя, и горд с моите четири крака, които виждах, че са горещо желани от всички.

Чувството за хумор у децата не бива ограничавано, както у възрастните, от схващания за добър вкус и такт. Другарите ми често се смееха, като ме гледаха с патерици, и крещяха весело, когато падах. Аз се смеех заедно с тях, обхванат от някакво чувство за абсурдност, което превръщаше препъването с патериците в нещо весело.

Когато трябваше да се прескачат високи огради, децата обикновено ме прехвърляха. Често тези, които трябваше да ме поемат от другата страна, падаха заедно с мен и това изглеждаше страшно смешно не само на моите помощници, но и на самия мен.

Чувствах се щастлив. Нищо не ме болеше и можех да ходя. Но възрастните, които идваха у дома след моето завръщане от болницата, не искаха да приемат, че аз съм щастлив, и наричаха щастието ми смелост. Възрастните често говорят свободно за децата в тяхно присъствие, сякаш децата не разбират, че става дума за тях.

— Въпреки страданието си той е щастливо момче, мисис Маршъл — казваха те, изненадани от своето откритие.

„Защо да не съм щастлив?“ — питах се аз. Намекът, че не би трябвало да се чувствувам така, ме тревожеше, защото подсказваше присъствието на някаква беда в живота ми, която аз не забелязвах, но която заплашваше да ме сполети. Чудех се за какво нещастие говореха тези хора и накрая реших: те вероятно мислеха, че кракът ме боли.

— Кракът не ме боли — казвах весело на тези, които не скриваха изненадата си при вида на моето усмихнато лице. — Вижте! — и вдигах с две ръце „лошия“ си крак и го премятах презглава.

Това караше някои да потръпват, а моето недоумение растеше. Бях свикнал с краката си, за мен те бяха нормални крайници, които не можеха да предизвикат отвращение.

Родители, които караха децата си да бъдат внимателни с мен или се опитваха да коригират „безчувственото“ им отношение, само ги объркваха. В резултат на родителските съвети някои деца се стараеха да ми „помагат“ и започнаха да се възмущават от държанието на другарите си към мен.

— Не го блъскай! Ще нараниш крака му!

Но аз исках да ме блъскат и въпреки че по характер не бях агресивен, като противодействие на това ненужно и унизително снизхождение станах нападателен.

Умът ми беше нормално развит, аз възприемах живота като нормално дете и моите сакати крака не можеха да променят това отношение. Но когато започнаха да ми показват, че съм различен от моите другари по игра, в развитието ми трябваше да се включи противодействие на тези влияния, които искаха да обвържат ума ми със сакатото ми тяло.

Психиката на сакатото дете с нищо не се различава от психиката на дете със здраво тяло. Децата, които се препъват с патериците си или падат, или с механично движение на ръката преместват парализирания си крайник, не са обхванати от чувство на безсилие или друго страдание. Те не мислят колко трудно е да се придвижат от едно място на друго: те са улисани в усилието да се доберат до целта си, както всички деца, които тичат из полето или ходят по улицата.

Детето не страда от това, че е сакато. Страдат възрастните, които го гледат.

След първите месеци, прекарани у дома, аз започнах да разбирам някои неща, но ги схващах по-скоро инстинктивно, отколкото с разума си.

Трябваше да се приспособя към живота в къщи. След просторното отделение в болницата къщата изведнъж ми се видя мъничка като кутийка.

Когато татко свали количката от каруцата и ме търкулна сред кухнята, аз се изненадах: колко се беше смалила! Масата с плюшената покривка на рози изпълваше цялата стая и почти не оставаше място за моята количка. Една чужда котка седеше пред кухненската печка.

— Чия е? — попитах, учуден, че в тази добре позната стая може да се разполага непозната за мен котка.

— Котенцето на Блеки — обясни Мери, — нали помниш: тя се окоти, преди ти да отидеш в болницата.

Мери бързаше да ми разкаже всички важни събития, които се бяха случили през моето отсъствие.

— А Мег има пет кученца и ние нарекохме малкото, кафявичкото Алън. Това, което татко ти донесе в болницата.

Мери беше развълнувана от моето завръщане и вече беше успяла да попита мама дали може да ме поразходи с количката. Мери беше по-голяма от мен — много предана и разумна. Когато не помагаше на мама, тя седеше кротко, приведена над книгата си. Но когато трябваше да защищава някое малтретирано животинче — кръстоносен поход, който отнемаше много от времето й — гневното негодувание я изпълваше с невероятна енергия. Веднъж тя видя как някакъв ездач, наведен от седлото си, налагаше едно немощно теленце, което едва стоеше на краката си. Теленцето беше толкова слабо, че изоставаше от майка си. Мери се покатери върху перилото на портата и започна да крещи на човека със сълзи на очи. Когато теленцето падна, а слабините му бяха вече потъмнели от пот, Мери изтича на пътя и разпери над него стиснатите си юмруци. И човекът не посмя повече да го удари.

Мери беше тъмнокоса, с кафяви очи, винаги готова да скокне на крака и да ти услужи. Заявяваше, че един ден ще стане мисионерка и ще помага на бедните чернокожи. От време на време решаваше, че ще помага на езичниците китайци, но се страхуваше малко да не я посекат.

Списанието „Бюлетин“ понякога публикуваше рисунки, на които чернокожи варяха мисионери в казани. Аз твърдях, че е по-добре да те посекат, отколкото жив да те варят, главно защото не знаех какво в същност означава думата сеч.

Джейн, най-голямата от нас, хранеше домашните птици и се грижеше за трите агънца, подарени й от един прекупвач на добитък, понеже нямаха сила да продължат пътя си. Беше висока и ходеше с вдигната глава. Помагаше на мисис Мелвани, съпругата на пекаря, при отглеждането на двете й бебета. Плащаха й пет шилинга седмично и след като дадеше на мама една част от парите, с останалите можеше да си купува каквото пожелае. Джейн вече ходеше с вдигната коса, носеше дълги рокли и чифт светлокафяви обувки с връзки, които стигаха почти до коленете й. Мисис Мелвани ги намираше много елегантни, и аз също.

Когато излизахме заедно, Джейн винаги ми казваше:

— Постарай се да бъдеш вежлив. Свали шапка, ако срещнем мисис Мелвани.

Стараех се да не забравям и тогава наистина свалях шапка, обаче не можех непрекъснато да мисля за това.

При завръщането ми у дома Джейн беше у мисис Мелвани, така че Мери ми разказа всички новини за канарчетата, папагала и Пет, опосума[1] и царския папагал, чиято опашка още не беше пораснала. Тя ги беше хранила всеки ден, без да пропусне нито веднъж, и беше поставила две нови консервени кутии от сьомга за вода на канарчетата. Дъното на клетката на Пет се нуждаеше от изстъргване, но това беше всичко. Опосумът все още дращеше малко, като го вземахме в ръце.

Седях в количката — мама беше вдигнала патериците, защото ми разрешаваха да ги използувам само по един час на ден — и наблюдавах как майка ми застила масата и слага за обяд. Мери внесе дърва за печката от сандъка на задната веранда, чиито прогнили дъски приглушаваха звука от леките й стъпки.

Сега когато си бях в къщи, болницата изглеждаше далечна и всичко, което се беше случило с мен там, се изплъзваше от действителността, за да остане в паметта ми само като някакъв далечен спомен. Дреболиите на домашното ежедневие навлизаха пак в живота ми с нова сила и ново очарование. Куките на кафявия кухненски бюфет, от който мама вадеше сега чашите, ми правеха такова впечатление, като че ли за първи път виждах тяхната лъскава дъга.

Върху шкафа за продукти, до който беше изправена количката ми, стоеше лампа с канелюрена[2] колонка, чугунена поставка и розов абажур. Вечер я сваляха, запалваха я, поставяха я в средата на масата. Там върху покривката под нея се образуваше кръг от ярка светлина. Шкафът имаше стени от поцинкована ламарина с отвори и миризмата на хранителните продукти проникваше през отворите в кухнята. Над шкафа, висеше мухоловка — продълговата ивица от тежка кафява хартия, дебело намазана с лепкава смес. Мухоловката беше покрита с мухи, някои още се съпротивяваха, бръмчаха и размахваха отчаяно криле. През лятото в къщи имаше много мухи и трябваше непрекъснато да махаш с ръка над храната си, за да ги пропъдиш. Татко винаги захлупваше с чинийка своята чаша.

— Не знам — казваше той, — мнозина могат да изпият чая си, след като вътре е имало муха — аз не мога.

Голям черен чайник с чучурче, зинало като поразяваща змия, кипеше на печката, а над печката стоеше поличка, покрита с драперия от кафяво сукно, отдавна потъмняло от парата и пушека. На полицата лежаха кутийката за чай и една тенекиена кутия за кафе, върху която имаше нарисуван брадат турчин, а още по-високо над полицата висеше картината с подплашените коне. Радвах се, че отново виждах тази картина.

Върху стената над мен имаше голяма картина в рамка — коледно приложение на „Пиърз Анюъл“: — момче, което надува сапунени мехури. Вдигнах глава и го погледнах с нов интерес: неодобрението, което изпитвах към неговите женствени къдрици и старомодни дрехи, беше напълно изчезнало през времето, прекарано далеч от него.

На един пирон под картината висеше синя кадифена възглавница, набодена с карфици. Тя беше натъпкана с трици и при натискане триците се усещаха.

Зад вратата на задната веранда имаше друг пирон, на него висяха стари календари, а върху тях — последният коледен подарък на бакалина — картонена папка за съхраняване на писма. Когато го получихме, той беше плосък и се състоеше от две парчета. Татко прегъна едно от парчетата — с два червени мака около името на г-н Симънс — и пъхна ъглите му в прорезите на другото по-голямо парче. И пликът беше готов! Сега той беше пълен с писма.

Кухнята имаше още две врати. Едната водеше към моята спалня, малка като кутийка стаичка, в която имаше легло, застлано с шарена кувертюра. През отворената врата зърнах облепените с вестници стени от зебло, които при силен вятър се издуваха и спадаха, сякаш къщата дишаше. Котката Блеки спеше при краката на леглото ми, а Мег — до нея върху парцалената черга. Понякога, след като заспивах, мама влизаше и ги пропъждаше, но те винаги се връщаха отново.

Другата врата водеше за стаята на Мери и Джейн. Тя имаше същите размери като моята, но в нея бяха вместени две легла и скрин с люлеещо се огледало, окачено между двете малки горни чекмедженца, в които Мери и Джейн държаха брошките си.

Срещу вратата на задната веранда се намираше входът към едно късо коридорче. Изтъркани плюшени завеси отделяха това коридорче от кухнята и разделяха къщата на две части. Тука в кухненската половина можеше да скачаш върху столове, да вдигаш шум и ако желаеш, да играеш на мечка под масата. Обаче в предната половина, зад завесите, никога не играехме, нито влизахме с мръсни дрехи и кални обуща. От коридорчето се влизаше в гостната. Линолеумът тук блестеше от непрекъснато лъскане, а в прясно боядисаното огнище стояха хубаво подредени дърва, готови за запалване през зимните нощи, когато ни идваха гости.

Стените на гостната бяха покрити с фотографии в различни рамки. Имаше рамки от мидени черупки, от покрито с кадифе дърво, от пресован метал и дори една, направена от корк. Някои бяха дълги и съдържаха цяла серия снимки, други — големи, с дърворезба. В една такава беше застанал страшен мъж с брада, едната му ръка се опираше върху малка масичка, поставена пред един водопад. Това беше дядо Маршъл. В другата голяма рамка възрастна дама с черен дантелен шал седеше вдървено върху дървена пейка в беседка от рози, а зад нея слаб мъж с тесни панталони и ръка върху рамото й гледаше строго фотографа.

Тези строги хора бяха родителите на мама.

Щом се загледаше в снимката, татко казваше, че коленете на дядо били големи като на жребче, но мама твърдеше, че изглеждали така поради тесните панталони. Тъй или иначе, когато гледах тази снимка, погледът ми се спираше на дядовите колена и аз започвах да си мисля за жребчета.

Татко винаги сядаше да чете в предната стая. Той четеше книгите „Невинен“ или „Защитата на несретника“ от Р. Блечфорд и „Моята блестяща кариера“ от Майълз Франклин. Той ценеше тези две книги, подарени му от Питър Финли, и често говореше за тях.

— Обичам книги, които казват истината — неведнъж повтаряше той. — Предпочитам да се натъжа от истината, отколкото да се развеселя от лъжа. Да пукна, ако не е така!

В кухнята влезе татко. Той беше нахранил конете и сега седна на стола от конски косми, който винаги ме боцкаше през панталоните, когато се намествах на него.

— Тази торба зоб, която взех от Симънс, последната, е пълна с овес. По-хубава торба не съм купувал от него тази година. Той мисли, че е от стария Падий О’Лафлън — той ми се усмихна: — Как ти харесва у дома, стари приятелю?

— О, хубаво е! — му отвърнах аз.

— Да, наистина е хубаво — той събуваше ботушите с ластични кончови и се мръщеше, докато ги теглеше. — После ще те разведа из двора и ще ти покажа кутретата на Мег.

— Защо не купиш повече от този зоб, преди да се е свършил? — предложи мама.

— Да, така мисля да направя. Ще го ангажирам. Реколтата на Падий беше ниска на стъбло и богата на зърно.

— Кога ще мога да походя пак на патериците? — запитах аз.

— Алън, докторът каза, че всеки ден трябва да почиваш по един час! — напомни ми мама.

— Това няма да е лесна работа — измърмори татко, като разглеждаше подметките на ботушите си.

— Трябва да настояваме.

— Да, правилно. Не забравяй това, Алън! Нужно е да почиваш. Всеки ден. Но и всеки ден ще пробваш патериците. Ще трябва да подплатя горната им част с конски косми. Сега убиват ли те под мишниците?

— Убиват ме.

Той вдигна очи и ме изгледа загрижено — с ботуша в ръка.

— Дръпни, стола към масата — каза му мама. Тя се приближи и избута моя стол до неговия, после се изправи и ми се усмихна:

— Ето, пак си имаме двама мъже в къщи! Вече няма да е необходимо да върша толкова неща сама.

[1] Опосум — дребен бозайник от рода на катерицата с ценна кожа — Б.пр. ↑

[2] Канелюри — вертикални релефни ивици върху колона — Б.пр. ↑

XI

След обед татко ме разведе из двора. Той избута количката до клетката на Пет. В първия миг се загледах в пода, който имаше голяма нужда от почистване, после вдигнах очи към Пет. Старият папагал седеше сгушен на пръчката си и търкаше човка с познатия стържещ звук. Пъхнах пръст през мрежата и почесах наведената му глава. Белият прашец от перата му се полепи по пръста ми и аз долових миризмата на папагал, която винаги събуждаше в мен представата за розови криле, размахани сред някаква гора. Пет улови внимателно пръста ми със силния си клюн и аз почувствувах бързите малки пулсиращи докосвания на сухия му гумен език.

— Здравей, Пет — каза той с моя глас.

Царският папагал в съседната клетка непрекъснато се люлееше напред-назад върху пръчката си, но Том, моят опосум, още спеше. Татко го извади от тъмната малка кутия, той отвори големите си спокойни очи, погледна ме и пак се сви върху татковата длан.

Тръгнахме към конюшнята, откъдето чувах пръхтенето на конете. Те издухваха зобта от ноздрите си, а подковите им остро звънтяха по грубия каменен под, когато се движеха.

Конюшнята беше не по-малко от шестдесетгодишна и имаше вид, като че ей сега ще се строполи под тежестта на сламения си покрив. Той се накланяше на една страна въпреки подпорите от яки евкалипти, разклонени на върховете, където лежаха грубите греди на покрива.

Стените на конюшнята бяха от отвесно изправени дъски, издялани от дънери на отсечени наблизо дървета. Дъските не прилепваха плътно и през процепите можеше да се надникне в тъмното помещение, което миришеше остро на конски тор и напоена с урина слама.

Конете, привързани с въжета към железни халки, забити в стената, се хранеха в яслите, направени от тежки пънове, издълбани с тесла и дооформени с дърварска брадва.

Редом с конюшнята, под същия тежък сламен покрив, сега озвучен от пълните гнезда на врабците, беше плевнята, чийто груб дървен под беше покрит с няколко инча разпиляна слама. До нея се намираше стаята със сбруята. На дървени куки, забити в дъсчената стена, висяха хамути, ремъци на хамути, каиши, юзди, седла. Седлото, на което татко обяздваше конете — модел „Киниър“, — беше окачено на специално колче и намазаните му с восък подколенници блестяха.

В основата на стената лежеше издялана в четвъртита форма греда, която придържаше отвесните дъски. В специално издълбани гнезда бяха наредени консервени кутии със смазка за бурмите, вакси за сбруята, бутилки с терпентин, „соломонов разтвор“ и лекарства за конете. Чесалата и четките стояха на една полица в стената, а до нея на пирони висяха два навити камшика.

Сламеният покрив продължаваше и върху навеса, под който стояха една триместна двуколка и браната. Браната беше изправена до стената и двата дълги теглича от хикори се подаваха изпод стряхата, устремени към небето.

От задната врата на конюшнята се влизаше в двора за конете — кръгла площадка, оградена с грубо одялани седемфутови[1] стълбове и дъски. Тази висока ограда имаше наклон навън, за да не може някой буен кон да издере краката на татко в дъските или да го премаже в стълбовете. Пред двора растеше стар червен евкалипт. Когато дървото цъфтеше, ята от папагалчета търсеха меда на цветовете му и понякога висяха по външните клони надолу с главите. Ако нещо ги подплашеше, те се вдигаха във въздуха и започваха да кръжат около дървото със силни крясъци. На разкривения дънер се облягаха счупено колело от каруца, ръждясали оси, ресори от двуколки, счупени пранги и пострадали от лошото време седалки, от чиито разкъсани тапицерии стърчаха кичури посивели конски косми. Куп изхабени и ръждясали подкови лежаха върху един от откритите корени.

В единия край на двора растяха няколко акации. Земята под тях беше застлана с дебел пласт конски тор, защото конете, които татко обяздваше, в горещите летни дни пладнуваха тук на сянка. Конете стояха с наведени глави, отпуснали задни крака и размахваха опашки, за да прогонят мухите, привлечени от миризмата на тора.

Близо до акациите беше пътната врата, а отвъд прашното шосе се простираше гората — убежище на малкия брой кенгуру, които все още отказваха да се оттеглят в по-рядко заселените области. Дружелюбните и жилестокори дървета приютяваха блатата, където се събираха черни патици и откъдето през тихите нощи се носеше ревът на водния бик.

— Водният се е развеселил тази вечер — казваше татко, когато го чуеше, но аз се плашех от тези звуци.

Магазинът, пощата и училището бяха на около една миля надолу по пътя. Разчистената земя там беше разделена на богати млекодобивни ферми, собственост на мисис Карутърс.

Отвъд селището се издигаше висок хълм, наречен Турала. Той беше покрит с папрат и храсти, а на върха му имаше кратер. Децата търкаляха в него големи камъни, те подскачаха и мачкаха папратите и храстите, докато най-сетне достигнеха дъното далеко долу.

Татко често яздеше до върха Турала. Той казваше, че коне, обяздвани по планински склонове, стъпват по-сигурно и струват, няколко лири повече от отгледаните в равнините коне.

Това татково мнение стана за мен твърдо и неоспоримо правило. Всичко, което татко казваше за конете, се запечатваше в съзнанието ми и ставаше част от мен — както името ми.

— Сега обяздвам един кон, жребец — каза татко, докато буташе количката ми към обора. — Гледа с бялото на очите си, а кон, който гледа с бялото на очите си, е готов да рита при най-малък повод. Както се казва, и на комара окото може да избие. На Бренди е. Някой ден ще го пребие, помни ми думата.

— Хей мирно — извика той на коня, който при нашето появяване се втурна напред, снишил задница. — Гледай, готов е да рита. Вече му сложих юзда. Не е много твърд в устата, но се басирам, че като го впрегна в браната, ще си покаже характера.

Татко ме остави, отиде при коня и прекара ръка по треперещата му задница.

— Спокойно сега. Ха, ето, ето, старче! Спокойно — татко говореше нежно и след минута конят застана мирно и изви глава, за да го погледне.

— Когато го впрегна в браната, ще му поставя специален ремък, за да не се мята. Този поглед нищо не означава.

— Мога ли да дойда с теб, когато решиш да го впрегнеш, татко?

— Да, защо не — отвърна бавно той и започна да пълни лулата си. — Можеш да ми помагаш в обяздването, като държиш въжето. Изобщо… ти много би могъл да ми помагаш, но — той натисна тютюна с палец — мисля, че ще е по-добре първо да го изведа един-два пъти сам. Тук наблизо. Това, разбира се, няма да е истинска обиколка за обяздване. Просто ми се иска най-напред да го наблюдаваш отстрани. Ще минем покрай теб, за да ми кажеш какво мислиш за походката му. Искам да ми помагаш в това — да ми казваш как се движат конете ми и т.н. Ти имаш усет за коне. Не познавам друг, който има толкова верен усет за тези неща.

— Ще гледам и ще ти казвам! — извиках аз, въодушевен от желанието да му помагам. — Ще гледам краката му, като нищо. Ще ти казвам как стъпва, и всичко останало. Ще ми бъде много приятно, татко.

— Знаех си, че ще ти хареса — той запали лулата си. — Късметлия съм аз, че се сдобих с такъв син.

— А как си се сдобил с мен, татко? — попитах в желанието си да продължа приятелския разговор.

— Известно време мама те носи в себе си, после се роди. Ти растеше като цвете под сърцето й, както казва тя.

— Както котенцата на Блеки?

— Да, точно така.

— Знаеш ли, това ми е малко неприятно.

— Да — той замълча, загледан през вратата на конюшнята към гората. — И с мен беше същото, когато за първи път го чух, но след известно време разбрах, че е съвсем редно. Представи си как жребчето тича до майка си, притиска се до нея, нали знаеш — той се потърка в дирека, за да ми покаже. — Е, тя го е носила в себе си, преди да го роди. А то се мушка под нея, като че иска да се върне обратно. Хубаво, според мен. По-хубаво, отколкото просто да те донесат на майка ти. Ако помислиш малко, ще видиш, че не е лошо измислено.

— Да, аз също мисля, че е хубаво — бързо промених мнението си. — Обичам жребчетата.

Стана ми приятно, че конете носят своите жребчета в себе си.

— Не бих искал просто да бъда донесен — добавих аз.

— Не — отвърна татко, — нито пък аз.

[1] Фут — английска мярка за дължина, равна на 30,5 см. — Б.пр. ↑

XII

Татко ме заведе в двора и ми каза да го гледам как смазва двуколката.

— Знаеш ли, че в неделя е празникът? — ме попита той, докато повдигаше едно от колелата.

— Празникът! — извиках, развълнуван при мисълта за годишния пикник на неделното училище. — Ще идем ли?

— Да.

Изведнъж разочарованието ме прониза като нож и с променен глас добавих:

— Няма да мога да бягам.

— Не! — остро каза татко. С рязко движение той перна повдигнатото колело и известно време наблюдава въртенето му. — Няма значение.

Знаех, че има значение. Татко винаги твърдеше, че трябва да стана бегач и да печеля състезания, както самия той на времето си. А сега аз не можех да спечеля никакво състезание — поне докато не оздравея, а това нямаше да стане до празника. Не исках да го натъжавам и затова казах:

— Както и да е, навярно пак щях да погледна назад.

Винаги бях най-мъничкият участник в детските състезания на празника на неделното училище и организаторите се стараеха да ми помогнат да пресека лентата преди по-големите момчета, с които се състезавах. Миналата година ми определиха старт по средата на пистата — авантаж, от който не се нуждаех, защото, когато не ме гледаха толкова хора, тичах отлично. Но не бях печелил състезание и всички искаха да ми помогнат.

Татко ме записваше за всяко състезание с голяма надежда. Сутринта на този последен пикник, когато още можех да тичам като другите момчета, той ми обясни какво трябваше да правя след изстрела на пистолета. Ентусиазмът, с който приемах неговите съвети, му направи такова впечатление, че на закуска той заяви:

— Днес Алън ще спечели състезанието.

Изслушах това пророкуване, както човек приема божествено предзнаменование: татко каза, че ще спечеля състезанието, значи днес трябваше да победя. Всяка друга възможност бе изключена. През следващия час, преди да потеглим, аз уведомявах за своята предстояща победа всеки ездач, който минаваше покрай нашата порта.

Пикникът се устройваше на три мили от селището покрай брега на река Турала. На този ден предишната година татко ни заведе до там с триместната двуколка. Аз седях с него и мама на предната седалка, а Мери и Джейн отзад, една срещу друга.

Мъжете от чифлиците и стопанствата в гората, тръгнали за тържеството, смятаха пътуването дотам за чудесен повод да покажат качествата на своите коне. В продължение на три мили до реката колелата на двуколките се въртяха с бясна бързина, чакъл хвърчеше изпод мятащите се копита и всеки предизвикваше другия да се състезава за славата на своя кон.

Успоредно с шосето, върху просторната тревна площ, вървеше черен път, утъпкан от колари, които изпробваха конете си. Върху меката пръст на този път личаха три дълбоки непрекъснати ивици — две външни от колелата на превозните средства, а по-широката в средата — от копитата на конете. Черният път се виеше покрай дънери, заобикаляше езера, промъкваше се, притиснат между дървета, докато най-сетне, принуден от някой дълбок дол, отново се съединяваше с шосето. Но не задълго, щом отминеше препятствието, той отново слизаше върху тревата и следваше своето лъкатушещо русло, за да изчезне най-сетне отвъд някой хълм на хоризонта.

Татко караше винаги по този път, изпъстрен с падини и дупки, и двуколката се люлееше и подскачаше възхитително, щом той „докоснеше“ Принц с камшика.

Принц беше слаб, червеникав жребец с римски нос, но татко казваше, че можел да препуска като хала. Той тичаше с широка крачка и вдигаше едновременно предните и задните си крака, затова често чукаше подковите си, които издаваха остър звънтящ звук.

Обичах този звук, по същата причина поради която обичах обувките ми да скърцат: при ходене скърцащите обуща показваха, че съм мъж, а звънтящите копита на Принц показваха, че той е кон, който умее да тича. Татко обаче не обичаше този навик на Принц и за да го отучи, направи предните му подкови по-тежки.

Щом Принц стъпеше на черния път и усетеше, че татко опъва юздите, за да го „постегне“ както казваше той, ушите му прилепваха назад, задницата му се снишаваше, той размахваше силните си крака в дълги ритмични скокове и колелата на двуколката запяваха в такт с тях.

На мен също ми се поискваше да запея, защото обичах вятърът да брули лицето ми и хвърчащите изпод копитата камъчета и прах да шибат бузите ми. Обичах да гледам ръцете на татко, стиснали юздите, докато задминавахме кабриолети и двуколки, в които познати мъже се навеждаха напред, опъваха отпуснатите юзди или размахваха камшици и с викове подканяха конете си да напрегнат всички сили.

— Хоп, хоп! — викаше татко.

В това възклицание, с което той обяздваше конете, звучеше някакъв властен, повелителен повик и животните се отзоваваха на него и се впускаха стремително напред.

Седнал на слънце, с одеяло върху коленете, загледан как татко смазва двуколката, сега аз си мислех за онзи ден преди една година, когато той победи Макфърсън.

Татко никога не поглеждаше назад към съперниците, които го предизвикваха. Погледът му беше вперен напред и той все се усмихваше.

— Едно лошо друсане и губиш цял ярд — казваше той.

А аз винаги се обръщах назад. Гледката ме вълнуваше: главата на могъщия кон до задните колела на нашата двуколка, разширените му ноздри, ивиците пяна върху шията му. Спомням си, че тогава пак се бях обърнал назад към Макфърсън.

— Макфърсън ни настига, татко! — предупредих аз, когато по шосето към нас приближи двуколка с жълти колела.

Седналият на предната седалка мъж с пепеляворуса брада размахваше камшик над сив раванлия кон. Двуколката почти се изравни с нас на едно място, където прашният коловоз започваше да се приближава към шосето.

— Да върви по дяволите! — изръмжа татко. Изправи се от седалката, наведе се напред, скъси юздите и хвърли бърз поглед към пътя, който на стотина ярда разстояние се съединяваше с шосето, за да избегне един канал. След моста черният път отново се отделяше, но върху канала можеше да мине само една кола.

— Към шосето, хубавецо! — извика татко и перна Принц с камшика. Големият кон се сниши в още по-разтегната крачка и пътят се изравни с шосето.

— По дяволите! — извика Макфърсън. — Дръпни се от пътя, проклет да си Маршъл! — Макфърсън беше черковен настоятел и знаеше всичко за пъкъла и дяволите, но не познаваше Принц.

— Ще те мина! — изкрещя татко. — Хоп! Хоп! — и Принц даде онова „малко още“, което татко знаеше, че може да очаква от него. Летящата двуколка се вряза под носа на Макфърсъновия сив кон, докосна шосето, изтрополи по моста сред облак прах, и пак потъна в тишината на мекия път, като остави Макфърсън да псува зад нас и да размахва камшика си.

— Дявол да го вземе! — възкликна татко. — Той си мислеше, че ще му се дам! Ако бях с браната, щях да го оставя далеч назад!

На път за празника на неделното училище татко винаги ругаеше много.

— Не забравяй къде отиваме! — напомни му мама.

— Добре — съгласи се той. — Ей, по дяволите! Ето го Роджърс с новия дорест кон. Хоп! Хоп!

Но ние вече бяхме превалили последното възвишение и мястото за пикника се разкри под нас. Край поляната течеше реката. Сянката на огромния железопътен мост, протегнат над нея, играеше върху водата, а после се отпускаше неподвижно върху просторните ливади покрай бреговете й.

Върху ливадата вече играеха деца. Възрастните, наведени над кошници, разопаковаха чаши и чинии, вадеха загънати в хартия сладкиши и редяха подноси със сандвичи.

Конете, привързани към една ограда, която се виеше по близката височина, почиваха с наведени глави и разкопчани хамути. Някои от тях подмятаха торбите със зоб и издухваха праха от ноздрите си.

Долу под моста, струпани под сенките на пилоните, стояха кабриолети и двуколки с празни тегличи.

Татко закара нашата двуколка между две от тези високи колони и ние се изтърколихме на земята почти преди неговото „пър, стой“ и дръпването на поводите да спрат коня.

Бегом се отправих към реката. Приятно ми беше да я гледам. Гладката повърхност на течащата вода се нагърчваше около стъблата на папура. Островърхите плоски листа на тръстиките се полюляваха напред-назад, а от дъното на дълбоките вирове се надигаха сребърни мехурчета и се пукаха на повърхността сред бягащи кръгообразни вълнички.

Стари червени евкалипти растяха покрай брега и техните клони се надвесваха над водата, някои толкова ниско, че течението подхващаше листата им, влачеше ги известно време със себе си и после отново ги пускаше. Сухи дънери на повалени дървета лежаха, вирнали своите корени край затревените дупки, в които някога бяха стояли изправени. По обрулените от времето издатини на корените човек можеше да се изкачи като по стъпала, да изследва дънера и да види къде той изчезва под водата. Корите на дънерите бяха напукани, избелени от слънцето и дъжда и аз обичах да ги пипам, да разглеждам внимателно тъканта и шарките на дървесината, да търся следи от ноктите на опосум или просто да си представям как е изглеждало дървото, когато е било здраво.

На отвъдния бряг на реката пасяха млади волове. Те вирнаха глави над високата трева и ме загледаха. Един син рибар се надигна тежко от тръстиките. После дойде Мери и ми каза, че трябва да се върна при двуколката и да се приготвя за състезанието — състезанието, което щях да спечеля! Увиснал на ръката й, аз и казах това, докато газехме из тревата. Мама седеше край двуколката и приготвяше обяда. Тя беше разстлала покривката върху тревата, а коленичил край нея, татко режеше филии месо от студения агнешки бут. Той винаги гледаше с недоверие месо, купено от касапите, и твърдеше, че овнешкото месо не е полезно, ако овцата не е заклана, докато стомахът й още е пълен с трева.

— Кучетата ги подбират и ги наблъскват в кошарите. Целите ги изпонатъртват. Месото на овца, държана без храна няколко дни, губи вкуса си — казваше той.

Сега той въртеше овнешкото бутче насам-натам върху чинията и мърмореше:

— Когато е било живо, това агне е било толкова младо, колкото съм аз сега — каза ми той. — Седни да хапнеш!

Обядвахме и после се разходихме наоколо, докато най-сетне звънецът за състезанието удари.

— Хайде сега да те заведа — каза той и бързо се сбогува с човека, с когото разговаряше. — Ще се видим по-късно, Том.

Той му махна, улови ме за ръка и ме поведе към Питър Финли, който подреждаше струпалите се момчета в стройна редица.

— Назад — повтаряше Питър. Той пристъпваше край тях и разперените му ръце подскачаха нагоре-надолу, — не се блъскайте! По-нашироко! Така е по-добре… Няма защо да бързате. Ще ви кажем кога да се приготвите. Още назад…

— Ето ви един за капак — каза му татко и ме изтика напред.

Питър се извърна:

— Аа! — възкликна той и погледна надолу към мен с весела усмивка. — Ще се опъва ли днес? — запита той татко.

— Не, изправил се е на задни крака от мерак.

Питър огледа пистата, по която трябваше да бягаме, и каза:

— Нагласи го ей там, чак до оная туфа. Оттам ще има шанс — той ме помилва по главата. — Сега покажи на твоя старец, че можеш да тичаш.

Цялата подготовка и суетня около състезанието, което щях да спечеля, ми беше интересна. Момчетата подскачаха на определените им места или се навеждаха и опираха пръсти върху земята. Татко каза, че аз няма нужда да правя така. Тръгнахме с него между двете дълги редици хора. Всички, които познавах, бяха тук, гледаха ни и ни се усмихваха. И мисис Картър беше тук, тя винаги ми даваше бонбон. Сега ми махна с ръка:

— Тичай бързо, Алън — извика тя.

— Ето твоето място — каза татко.

Той спря, наведе се и събу обувките ми. Усетих тревата под босите си крака и ми се поиска да полудувам по нея. Започнах да подскачам.

— Спокойно каза татко, кон, който подскача никога не печели. Стой мирно и гледай лентата.

Той посочи към долния край на двете редици от хора, където двама мъже държаха опъната през пистата лента. Изглеждаше страшно далеч, но не исках да го тревожа.

— Ще стигна дотам като нищо.

— А сега, Алън, слушай — татко приклекна на пети, за да приближи лицето си до моето, — не забравяй какво съм ти казал: гръмне ли пистолетът, тичай към лентата! И няма да поглеждаш назад! Щом чуеш изстрел, тичай! Тичай с всички сили, както правиш у нас. Аз ще бъда там, при онези хора. А сега аз тръгвам — гледай само лентата и не се обръщай!

— Като спечеля, ще ми дадат наградата, нали? — го запитах аз.

— Да — каза той, — сега бъди готов. След минута пистолетът ще гръмне.

И той се отдалечи. Стана ми криво, че си отиде. Толкова много неща трябваше да помня без него.

— Готово! — извика той изведнъж от своето място в предната редица.

Обърнах се, за да видя защо не стрелят още. Момчетата стояха, наредени на една линия. Аз бях сам, изключен от общото забавление, а исках да бъда при тях. В този миг пистолетът гръмна и те започнаха да тичат. Стреснах се, като видях колко бързо започнаха да тичат. Те се надбягваха с отметнати назад глави, но още не бяха започнали да се надбягват с мен: не можеш да се състезаваш с някой, когато той не е при теб.

— Бягай, бягай! — чух татко да крещи.

Сега те се изравниха с мен и вече беше време да се състезавам с тях, но те не ме изчакаха и аз затичах след тях отчаян, ядосан и малко изненадан. Когато стигнах до лентата, тя беше вече свалена. Спрях се и заплаках. Татко дотича и ме вдигна на ръце.

— Да пукна! — ядосано възкликна той. — Защо не започна да тичаш при изстрела? Защо гледаше назад и чакаше момчетата?

— Трябваше да ги изчакам, за да се състезавам с тях. Как ще спечеля състезанието, ако бягам сам?

— Добре, не плачи! Все пак ще те направим бегач.

Но това беше преди години.

Може би и той мислеше за тази случка, докато въртеше колелото на двуколката, а аз седях в количката си и го наблюдавах с одеялото върху сакатите си крака.

— Този път няма да можеш да бягаш — каза най-после той, — но искам да наблюдаваш как другите тичат. Ще застанеш близо до лентата. Тичай с тях, докато ги гледаш. Когато първият пресече лентата, пресечи я с него.

— Как? — не разбрах какво искаше да каже татко.

— Помисли малко — каза той.

Баща ми влезе в стаята с хамутите, за да вземе смазката за оста, а аз се замислих. Върна се, остави кутията на земята до двуколката, избърса ръце в един парцал и продължи:

— Някога имах една черна кучка, австралийски мелез. Тичаше като куршум. Бягаше наравно с всяка самка кенгуру и настигаше мъжкар на сто ярда. Случваше се да подплаши стадо, да подгони някое кенгуру и да го повали, като захапе основата на опашката му, докато животното е още във въздуха. Никога не се мяташе върху раменете, както правят другите кучета. И никога не изпущаше. Тя беше най-хубавото куче, което съм имал. Един приятел ми предложи 5 лири за нея.

— А ти защо не я продаде, татко? — запитах аз.

— Е, разбираш ли, бях я отгледал от малко паленце. Наричах я Беси.

— Иска ми се да я имаме сега.

— Да, и на мен също. И така, веднъж Беси набоде рамото си и на нараненото място се образува страшна бучка. Вече не можеше да тича, но аз въпреки това я взимах със себе си и докато другите кучета тичаха, тя лаеше. Никога не съм виждал куче, което да се вълнува толкова много при лов. А забележи, тя самата не участвуваше. Спомням си, веднъж завардихме един самец и той застана с гръб към едно дърво. Когато Бриндъл — един друг австралийски мелез, който имах, — та, когато Бриндъл го нападна, кенгуруто го разпра от рамото до слабината, а в мига, в който той го докосна, Беси изскимтя. Дявол да го вземе, изскимтя. Никога не съм виждал куче да гони по този начин, да се хвърля в схватки и при това само с лаене.

— Обичам да слушам, когато ми разправяш за нея, татко — казах, изпълнен с желание да чуя още нещо.

— Да, ти трябва да си като нея. Бий се и тичай, състезавай се и язди, докато гледаш другите. И викай колкото щеш! Забрави краката си! Отсега нататък и аз ще ги забравя!

XIII

Децата, които живееха по-далече от нас, идваха всяка сутрин да ме викат и бутаха количката ми до училището. Това им доставяше удоволствие, защото всеки от тях поред се возеше с мен.

Момчетата, които теглеха количката, препускаха като коне, а аз виках „Хоп! Хоп!“ и размахвах въображаем камшик.

Между тях бяха Джо Кармайкъл, който живееше срещу нас и беше мой другар, Фреди Хоук, който вършеше всичко по-добре от другите и беше героят на училището, и Бронсън — Клеветника, който винаги заплашваше, че ще те обади на учителя, ако го удариш.

По нашия път живееха и две момичета. Едното беше Алис Баркър. Всички момчета в училище искаха да ходят с нея, но тя харесваше Фреди Хоук. Другото момиче — Меги Мълиган — беше едро девойче. Тя знаеше три ужасни ругатни и ако я вбесиш, казваше и трите наведнъж. Меги можеше да ти зашлеви и плесница, докато се опомниш. Предпочитах тя да ме вози, защото я обичах.

Понякога, като играехме на „ритащи коне“ и количката се прекатурваше, Меги изричаше и трите ругатни, вдигаше ме и викаше на другите:

— Идвайте по-скоро! Помогнете ми да го натикаме, преди да е дошъл някой.

На гърба й се пускаха две дълги червеникави плитки и момчетата в училище често я дразнеха.

— Лисича опашка за скубане — викаха те, а тя им отвръщаше:

— Гроздови зърна ядат лисиците, вий пък пръст — като къртиците.

Тя не се страхуваше от момчетата. Не се страхуваше и от бикове. Когато бикът на Макдонълдови излезе на пътя и започна да се бие с един чужд бик, всички спряхме да ги гледаме. Макдонълдовият бик беше по-голям. Той избута другия назад, притисна го до едно дърво и го намуши в слабините. Чуждият бик изрева и се опита да избяга. По задните му крака течеше кръв и той хукна право срещу нас. Бикът на Макдонълдови го гонеше по петите и го бодеше с рогата си.

Джо, Фреди и Бронсън Клеветника полетяха към оградата, но Меги Мълиган остана с мен и не изпусна дръжката на количката ми. Тя се опита да ме издърпа от пътя, но нямаше време и Макдонълдовият бик на минаване край нас замахна странично и запрати количката във въздуха. Аз паднах върху папратите и не се ударих, Меги остана също невредима. Обаче колелото на количката се изметна и тогава Меги Мълигън ме взе на гръб и ме занесе в къщи. Тя спря само четири пъти — Джо и Фреди броиха.

Обикновено оставях количката до училищната врата и влизах в класната стая с патерици.

Училището беше дълго каменно здание с тесни, високи прозорци и докато седяхме на чиновете, ние не можехме да гледаме навън. Широките первази на прозорците бяха покрити с тебеширен прах. В една дълбока ниша стоеше стара ваза с изкуствени цветя.

В двата края на стаята имаше по една дълга черна дъска. Под черната дъска върху поставки стояха тебешири, бърсалки, големи триъгълници и линии.

На стената между двете черни дъски имаше камина, пълна с прашни дневници, а над камината висеше картина. Тя представляваше група облети с кръв войници в черни мундири. Те всички гледаха към нас, наведени напред и протегнали пушки над мъртвите тела на други войници, които лежаха в краката им. В средата на групата, над всички, се извисяваше някакъв мъж, вдигнал високо знаме на дълъг прът. Той викаше нещо и размахваше юмрук. Картината се наричаше „Устояли до смърт“, но мис Прингъл не знаеше къде бяха устояли. Мистър Тъкър казваше, че картината изобразява величието на британския героизъм и когато казваше това, той почукваше по картината с дълга показалка, за да разбираме за какво става дума.

Мис Прингъл преподаваше на малките, а мистър Тъкър — на големите. Мис Прингъл имаше сива коса и гледаше учениците над очилата си. Тя носеше висока яка с банели. Това я затрудняваше да кима в знак на съгласие, че можеш да излезеш от клас, а аз непрекъснато исках да излизам, защото вън можех да стоя на слънце, да гледам връх Турала и да слушам свраките. Понякога вън се събирахме по трима и се започваше цяла разправия, защото никой не искаше да се прибере.

Мистър Тъкър беше главният учител. Той не носеше очила. Очите му ме плашеха дори когато навеждах глава, за да не срещна погледа им. Те бяха остри, твърди и студени и той си служеше с тях като с камшик. Мистър Тъкър непрекъснато миеше ръцете си в емайлирания леген, поставен в ъгъла на стаята, и след като ги измиеше, отиваше до катедрата, заставаше зад нея и вперил поглед в учениците, бършеше в малък бял пешкир всеки пръст поотделно, като започваше от палеца. Пръстите му бяха дълги и бели и жилите се виждаха под кожата. Той бършеше ръцете си бързо, но внимателно и докато ги търкаше, не снемаше очи от нас.

Никой не смееше да помръдне, когато мистър Тъкър си сушеше ръцете, нито да проговори. След като свършеше, той сгъваше пешкира и го поставяше в чекмеджето на катедрата, после ни се усмихваше само с устни и със зъби.

Изпитвах ужас от него като от тигър.

Той носеше бастун и преди да го приложи на гърба на някое момче, го размахваше два-три пъти във въздуха, а после го прекарваше през свитата си длан, сякаш да го почисти.

— Сега — казваше той и зъбите му се усмихваха.

Да издържиш ударите, се считаше доказателство за голямо превъзходство. Момче, което плачеше, когато той го биеше, не можеше след това да командува другите момчета при игра. Дори по-малките му се опълчваха, уверени, че могат да го победят. Моята гордост изискваше да се отлича в някоя област, ценена от децата, а тъй като повече от тези области бяха недостъпни за мен, аз си изработих презрително отношение към боя, въпреки че се страхувах от мистър Тъкър повече от другите ученици. Когато бастунът се стоварваше върху протегнатата ми длан, аз не я дръпвах, както правеха някои момчета, не се мръщех и не свивах ръка след всеки удар, защото не вярвах, че това би облекчило болката или би накарало мистър Тъкър да нанесе по-малко удари, отколкото е решил първоначално. След наказанието аз не можех да държа патериците си, защото вцепенените ми пръсти отказваха да се прегънат, и се връщах на мястото си, като поставях горната част на дланите си под дръжките.

Мис Прингъл не си служеше с пръчка. Тя употребяваше широк каиш, разцепен на края на три тесни ленти. Тя предполагаше, че тези ленти жилят повече от каиша, но скоро откри своето заблуждение и започна да държи каиша от обратната страна и да ни налага с широката му част.

Тя замахваше, стиснала здраво устни и без да диша, но не можеше да удря силно. Обикновено ходеше из класната стая с каиша в ръка и от време на време удряше с него по полата си, както говедарите плющят с камшик, за да плашат говедата. Когато ни биеше, тя оставаше напълно спокойна. Мистър Тъкър обаче истински освирепяваше, когато речеше да наложи някое момче: той се хвърляше към катедрата, вдигаше широкия капак с крясък и крещеше, докато търсеше бастуна сред книгите и тетрадките в катедрата.

— Излез, Томсън! Видях как се плезиш зад гърба ми.

Всички спирахме работа, когато той наказваше някое момче. Наблюдавахме го сред гробна тишина, смразени от страх пред яда му, който не можехме да разберем и да си обясним. Зачервеното му лице и промененият му глас ни подсказваха ужасните му намерения и ние треперехме по местата си.

Знаехме по какъв начин той е видял, че Томсън се беше изплезил зад гърба му: класната стая се оглеждаше в стъклото на картината над огнището и когато г-н Тъкър поглеждаше натам, той не гледаше мъртвите войници, нито човека, който викаше, стиснал знамето. Той виждаше лицата на децата.

Децата често говореха за бастуна и каиша. Едно-две от по-големите момчета разискваха темата авторитетно, а ние ги слушахме с уважение.

От тях научихме, че конски косъм, поставен в тънка цепнатина на края на бастуна, ще разцепи целия бастун на две още при първия удар върху дланта на някое момче. Узнал това, аз мечтаех да се покатеря през прозореца на заключеното училище, да пъхна конския косъм и да избягам незабелязано. Представях си разстроения побеснял израз върху лицето на мистър Тъкър, който на следния ден гледа разцепения и безполезен бастун в ръката си, а аз стоя усмихнат с протегната длан към него в очакване на удара, който знам, че вече не може да ми се нанесе. Картината ме запленяваше.

Но за да поставим конски косъм, трябваше да счупим ключалката на катедрата, а това не можехме да направим. Затова триехме смола върху дланите си с надежда, че те ще загрубеят и няма да чувствуват ударите.

Постепенно станах специалист по смолите: определях количеството, което трябваше да се намаже, начина на прилагането, изказвах се по различните качества на смолите с тон, който показваше, че съм ветеран и не търпя противоречие.

По-късно преминах към кора от австралийска акация. Киснех ръцете си в кафявата течност, получена от попарена с вряла вода кора. Твърдях, че тя щави ръцете, и за доказателство показвах дланите си, загрубели от постоянното триене о патериците. Скоро започнах да правя размяна: шише течност, разбира се, при условие, че е почти черна, срещу четири топчета или шест картинки от цигарени кутии.

Първоначално седях в галерията — отделението на мис Прингъл. Галерията се състоеше от няколко редици чинове, поставени амфитеатрално, и последната редица се издигаше едва ли не под тавана. Всеки чин побираше шест деца и седалките нямаха облегалки. Чиновете бяха изподраскани с инициали, кръгове, квадрати и всякакви криволици, дълбани в дървото с джобни ножчета. В някои чинове бяха пробити дупки и през тях ние можехме да пущаме гумите или моливите си в долното отделение. Всеки чин имаше шест мастилници, поставени в специално издълбани гнезда, за да не падат, а до тях — улеи за писалки и моливи.

Малките пишеха върху плочи. Плочите имаха по една дупка, пробита в горния край на рамката, през която минаваше канап: единият край на канапа беше вързан за плочата, а на другия висеше парцалче.

За да изтрием плочите, плюехме върху тях и изтърквахме с парцалчето написаното. След известно време парцалчето започваше да мирише неприятно и тогава всеки трябваше да иска от майка си ново парцалче.

Смучехме усилено бузите си, за да образуваме повече плюнка, защото голямата плюнка даваше повод за гордост и се показваше на момчето до теб, преди да започнеш да наклоняваш плочата насам-натам. Когато влажната следа по нея намалееше дотолкова, че по-нататъшните опити ставаха безинтересни, плочата се изтриваше и най-сетне се обръщаше внимание на учителката.

Мис Прингъл вярваше, че ако едно нещо се повтаря постоянно, то не само се запечатва, но и вложеният в него смисъл става ясен от само себе си.

Азбуката заучавахме, като първо я повтаряхме всеки ден, след това целият клас произнасяше напевно и монотонно:

— К-О-Т-К-А, котка, К-О-Т-К-А, котка.

Вечерта съобщих на мама, че вече зная буквите на „котка“, и тя остана възхитена.

Но не и татко. Когато се изправих пред него с новите си познания, той каза:

— По дяволите тая котка! Кажи ми буквите на „кон“.

Усвоявах бързо, когато се съсредоточавах, но обичах да се смея и приказвам в клас и непрекъснато ме наказваха. Преминавах от клас в клас все с нещо недоучено и започнах да мразя училището. Според мис Прингъл, пишех лошо и тя винаги цъкаше с език, когато преглеждаше упражненията ми по правопис. Рисуването на свободна тема обаче ми допадаше, защото можех да си рисувам евкалиптови листа и моите рисунки се различаваха от тези на останалите деца. При задължителните упражнения рисувахме кубчета и моите, никога не ставаха правилни.

Веднъж в седмицата имахме урок, наречен „наука“. Обичах този час, защото ни разрешаваха да заставаме прави около масата и можехме да се бутаме и ръгаме и да се забавляваме.

Този път мистър Тъкър отвори един шкаф със стъклени епруветки, спиртник, бутилка живак и кожен диск с парче канап, прикрепено към центъра. Той постави тези предмети на масата и каза:

— Днес ще се занимаем с налягането на въздуха, което е равно на четиринадесет фунта[1] на квадратен инч.

Не разбирах смисъла на това, което той говореше, но обстоятелството, че стоя зад Меги Мълиган, пробуди в мен желание да блесна и аз обявих, че според моя баща, колкото повече въздух поеме човек, толкова по-лек става и тогава, не може да потъне в реката. Сметнах, че това има някаква връзка с урока, но мистър Тъкър остави бавно парчето кожа върху масата, изгледа ме така, че аз сведох очи, и каза през зъби:

— Маршъл, бих искал да знаеш, че ние не се интересуваме от твоя баща, нито от наблюденията на твоя баща, дори тогава, когато тези наблюдения свидетелствуват за глупостта на неговия син… Ще благоволиш ли да внимаваш в урока?

После той намокри кожения диск и го натисна върху катедрата така, че никой от нас не можа да го вдигне с изключение на Меги Мълиган, която с едно дръпване го вдигна и доказа, че въздухът изобщо не тежи.

На връщане от училище, като буташе количката ми към къщи, тя ми каза, че аз съм прав и че въздухът не тежи.

— Много ми се иска да ти подаря нещо — й казах, — но нямам нищо.

— Нямаш ли детски списания? — попита тя.

— Имам две под леглото — отвърнах с готовност. — Ще ти дам и двете.

[1] Един фунт = 453,6 грама. Мярка за тегло. В отделните страни с различни размери. — Б.пр. ↑

XIV

Патериците постепенно станаха част от мен. Мускулите на ръцете ми се развиха несъразмерно много в сравнение с останалата част на тялото ми и мишците ми станаха сега твърди и силни. Патериците не ме прежулваха вече и аз можех да се движа спокойно.

Упражнявах различни „стилове“ ходене и ги назовавах с имената на съответния конски ход: раван, тръс, бавен галоп, бърз галоп. Падах често, но се научих да се хвърлям така, че при падането да не наранявам „лошия“ си крак. Класифицирах паданията и когато политах, вече знаех, дали падането ще бъде добро или лошо. При подхлъзване на двете патерици в момент, в който изхвърлях тялото си напред, падах по гръб и това беше най-лошото падане, защото „лошият“ ми крак се прегъваше и аз го затисках под себе си. Беше много болезнено. Когато паднех така, аз удрях с длани земята, за да не викам. Ако се подхлъзнеше само една от патериците или се удареше в камък или корен, падах напред върху ръцете си и не се наранявах.

Непрекъснато бях покрит със синини, подутини и драскотини и всяка вечер превързвах някоя рана, получена през деня.

Но раните не ме правеха нещастен. Приемах тези досадни неприятности като част от нормалното ми съществование и нито за момент не смятах, че те са резултат от моята недъгавост — по онова време аз не свързвах това състояние със себе си.

Започнах да ходя до училище пеша и разбрах какво значи изтощение — постоянната грижа и постоянното страдание на недъгавите.

Стараех се да пестя ходенето и избирах най-прекия път до мястото, където отивах. Предпочитах да минавам през тръни, отколкото да ги заобикалям, или да се катеря по оградите, вместо да се отклонявам няколко метра, за да мина през вратата.

Нормалното дете изразходва излишъка от енергията си в лудории, подскачане, въртене или ритане на камъни, когато ходи по улицата. Аз също чувствувах нужда да върша това и тромаво лудувах и подскачах по пътя просто защото имах нужда да покажа колко добре се чувствувам. Хората, които виждаха да изразявам радостта си от живота така непохватно, се натъжаваха. Те ме гледаха с такова съжаление, че аз веднага спирах, докато се отдалечаваха, а после пак се връщах в своя красив свят, далеч от тяхната тъга и болка.

Без сам да забележа, аз започнах да гледам по друг начин на нещата. Предишното ми искрено уважение към момчетата, които посвещаваха по-голяма част от времето си на четене, постепенно бе изместено от интереса ми към физически постижения: много повече се възхищавах от футболисти, боксьори, велосипедисти, отколкото от умните и способни ученици. Грубите момчета станаха мои другари по игра, а думите ми често звучаха предизвикателно и нападателно:

— Ще те прасна здравата по муцуната след училище, Тед! Ще видиш, Тед!

Заканвах се, но избягвах да се бия: не посягах пръв, не удрях, преди да ме ударят.

Всякакъв вид насилие ми беше противно. Ако видех някой човек да бие кон или да рита куче, аз се довличах до къщи, слагах ръце около шията на Мег и я притисках към себе си. Ставаше ми по-добре от това, че тя беше в безопасност.

Животните и птиците не ми излизаха от ума. Полетът на птиците ми действуваше като музика. Наблюдавах тичането на кучетата с почти болезнено разбиране за красотата на движенията им, а галопиращият кон ме караше да тръпна от чувство, което не можех да определя.

По онова време не разбирах, че в това обожание на действия, които подсказваха сила и мощ, аз намирах компенсация за своята неспособност да участвувам в такива действия. Тогава знаех само, че такава гледка ме изпълваше с възторг.

Джо Кармайкъл и аз ходехме заедно на лов за зайци. Придружени от група кучета, ние бродехме из гъсталаците и разчистените пасбища. Когато вдигнехме заек и кучетата го подгонеха, аз наблюдавах с неизразимо удоволствие тичането на австралийския мелез, неговата сведена почти до земята глава, величествената извивка на шията и плешките му, ритмичния наклон на тялото му, когато заобикаляше повратливия заек.

Обичах да ходя в гората вечер и да вдишвам аромата на земя и дървета. Коленичех сред мъха и папратите, притисках лице към земята и поемах жадно нейния дъх. Дълбаех с пръсти между корените на тревите, взирах се с интерес в състава на пръстта, която държах върху дланта си, и опипвах тънките като косъм коренчета, вплетени в нея. За мен земята беше някакво вълшебно чудо и ми се струваше, че главата ми е твърде високо над нея, за да мога да изпитам пълната радост от тревата и дивите цветя, и папратите, и камъните по пътеките, по който ходех. Исках да тичам с нос, опрян до земята, като куче, за да не пропусна някой аромат, за да не остане чудото на нито един камък или цвете незабелязано от мен.

Пълзях през тръстиките покрай блатото, проправях тунели в подлеса и непрекъснато откривах нови чудеса; или лежах, залепил лице до къдравите листенца на току-що подалата се от съзидателния сумрак на земята млада папрат: листенцата бяха свити нежно като ръчички на новородено. О, тяхната нежност, тяхната топлина и съчувствие! Навеждах лице и ги докосвах с бузата си.

Но аз се чувствувах спъван и ограничаван при търсенето на онова откровение, което би обяснило и успокоило моя глад. Затова си създадох един въображаем свят, в който бродех невъзпрепятствуван от сакатото си тяло.

След чая, преди да настъпи часът за лягане, в тази първа, изпълнена с очакване дрезгавина, когато жабите от блатото започваха да крякат и подранилите опосуми надничаха от хралупите, аз заставах край портата и гледах през оградата отвъд пътя към гората. Тя стоеше неподвижна на фона на небето и очакваше нощта. Зад нея, закрил изгряващата луна, връх Турала се очертаваше ясно върху сиянието, което тя разпръскваше, и аз обичах тези нощи най-много.

Заслушан в квакането на жабите или във вика на совата, или в цвърченето на опосума, аз се впусках в неудържим бяг през нощта, галопирах на четири крака, с нос до земята, по дирите на заек и кенгуру. Може би си въобразявах, че съм динго или обикновено куче, пуснато да живее на воля само в гората — не зная точно какво, но винаги бях част от гората, през която препусках неуморимо. Бях част от нея и всичко, което тя предлагаше, беше мое.

В това бягство от действителността на мъчителното ходене аз познах бързина без умора, скокове и прескачания без усилия и грациозни движения, които бях виждал у ловки, сръчни мъже и препускащи кучета и коне.

Аз тичах в нощта като куче и не чувствувах напрежение или умора, не падах изтощен. Препусках през гората, долепил нос към обсипаната с листа земя, подскачах зад бързокраки кенгури, завивах подир тях и се хвърлях, за да ги поваля; прескачах дънери и потоци, прекосявах облени в лунна светлина просеки и потъвах в сянката на дърветата, извивах и огъвах тялото си и мускулите ми бяха здрави, силни, изпълнени с ликуваща енергия.

Тези ловни блянове обаче спираха в момента, когато настигах заек или кенгуру. Аз се опивах само от препускането и гонитбата, от моето сливане с гората.

Не можех да си представя, че здравите хора се уморяват. За мен изтощението се дължеше на ходенето с патерици и не съществуваше в живота на нормалните хора. Патериците ми пречеха да тичам по целия път до училище, без да спирам, те ускоряваха ударите на сърцето ми при изкачването на височините и ме караха да се облягам запъхтян на някое дърво, докато другите момчета отминаваха. Но аз не протестирах срещу патериците. Не изпитвах негодувание. В моите блянове аз ги захвърлях, но после се връщах при тях, без да роптая.

През този период на приспособяване двата свята, в които живеех, бяха еднакво приятни. От всеки получавах стимул, който ме тласкаше в другия. Истинският свят ме изковаваше; в света на бляновете сам аз бях ковач.

XV

Никой в училище не можеше да тича, да се бие, да се катери по дърветата и да стреля с прашка като Фреди Хоук. Той винаги побеждаваше в игрите с топчета и хвърляше картинки от цигарени кутии по-далеч от другите момчета. Беше кротък, не се хвалеше и аз бях много привързан към него. Фреди събираше картинки от цигарени кутии и не му достигаше само една, за да попълни серията „Гербовете на английската империя“. Фреди пазеше колекцията си в една тенекиена кутия от тютюн и един-два пъти дневно вадеше малката пачка картинки, наплюнчваше палец и ги преброяваше, а аз го наблюдавах. Бяха четиридесет и девет.

Исках да му набавя липсващата картинка и спирах всеки срещнат мъж с въпроса: „Имате ли цигарени картинки, господине“, но без резултат.

Вече бях стигнал до заключението, че това е най-рядката картинка на света, когато един конник, когото спрях край нашата порта, я измъкна от джоба си и ми я подаде.

Не можех да повярвам на очите си. Прочетох няколко пъти номера: тридесет и седми. Същият, Фреди се нуждаеше точно от номер тридесет и седем.

С нетърпение дочаках следващия ден и когато Фреди се зададе по пътя, още от далеч, преди да се беше доближил и на четвърт миля[1] от мен, аз се развиках, за да му съобщя новината.

Щом дойде достатъчно близо и ме разбра, той започна да тича и когато стигна до мен, аз му подадох картинката.

— Взех я от един човек на кон — му заразправях развълнувано. — Той ме попита: „Какво събираш?“, а аз му отговорих: „Гербовете на Британската империя“ и той каза: „Дявол да го вземе, май че имам една“, и, дявол да го вземе, действително я имаше! Сега серията ти е пълна!

Фреди погледна картинката, после я обърна и погледна номера. Прочете надписа на герба, който беше нарисуван, и промълви:

— Ей богу, наистина е тя!…

Извади кутията от джоба си и я отвори. Постави новата картинка на съответното на номера й място в пачката, почука пачката върху един стълб, за да я оправи, наплюнчи палец и бавно преброи картинките, като произнасяше гласно номера на всяка от тях. Повтарях номерата заедно с него.

— Петдесет! — извиках победоносно.

— Да, като че ли… — каза той.

Фреди отново почука пачката в стълба и отново преброи картинките, този път отзад напред.

— Сега имаш цялата серия, Фреди — казах щастлив, когато той свърши, — и всички са първокласни.

— Да — той постави пачката обратно в тенекиената кутия. — Представи си, проклетата серия! — после протегна ръка и усмихнат загледа кутията. — Ето, вземи! — неочаквано каза той и пъхна кутията в ръцете ми. — Те са твои! Аз ги събирах за теб!

В училище Фреди рядко играеше с мен, защото беше погълнат от своите победи в игрите на топчета, цигарени картинки или пумпали.

Аз бях лош играч на топчета и винаги губех. Фреди имаше едно „истински млечно“ топче и то струваше цял шилинг. Той ми го даваше, за да мога да участвувам в играта.

Всяко момче, което се състезаваше в тази игра, трябваше да заложи по едно „млечно топче“ и само най-добрите играчи рискуваха тези ценни топчета. Аз винаги губех, а после отивах при Фреди и му казвах:

— Пак го загубих, Фреди.

— От кого?

— Били Робъртсън.

— Добре — казваше Фреди, отиваше и спечелваше топчето обратно. — Ето ти го! — подаваше ми топчето и се връщаше, за да продължи прекъснатата си игра.

Когато влизах в разпра с някое момче, Фреди се приближаваше, заставаше отстрани, слушаше и подритваше с крак някой камък. Веднъж Стив Макинтайър ме заплаши, че ще ме ритне в задника, а аз отвърнах:

— Това е последният задник, който ще ритнеш.

Стив се засили, за да се хвърли върху мен, но Фреди, който слушаше, каза:

— Който го ритне, рита мен.

Стив се разколеба и се отказа, но когато влизахме под строй в училище, той ми прошепна:

— След училище ще ти дам да разбереш, ще видиш!

Замахнах с патерицата и преди да успее да се отдръпне, го праснах по крака. След това всички деца се разделиха на две. Едните казваха, че заслужавам един по носа, другите — че Стив си го е търсил.

Кавгата ми със Стив водеше началото си от деня, когато се сбихме кой да пие вода от четвъртития железен казан в училищния двор. Към кранчето на казана беше прикрепен голям тенекиен черпак с ръждясало дъно, а под крана разливаната вода се събираше в дупката, издълбана от краката на децата. Ожаднелите ученици тъпчеха в тази кална локва като добитък на водопой.

Лятно време през междучасието всички се втурваха към казана. Момичета и момчета се блъскаха, бутаха, дърпаха полуизпразнения черпак от устните на този, който пиеше в момента, и изсипваха водата в собственото си гърло, докато към тях се протягаха десетки ръце. Щом черпакът се освободеше, грабваха го други и отново го пресушаваха.

Блъсканицата беше винаги съпроводена от оглушителна врява. Към детето, което пиеше в момента, се отправяха молби, заплахи, напомняха му забравени задължения.

— Хей, дай насам, Бил… аз съм тук… подай! Аз ти дадох топчето си. След теб, Джим. Хей, Джим, аз съм след тебе. Има достатъчно и за двама ни. Я се дръпни, внимавай като буташ! Дойдох преди тебе, сега съм аз. Върви по дяволите.

Водата се разливаше по рокли, ризи… Момчетата се мъчеха да се повдигнат, като скачаха на един крак. „Ох, ох!“ — някой се улавяше с две ръце за коляното. Момичетата пищяха: „Ще те обадя на учителката“. Тези, които вече бяха пили вода, си проправяха път навън, бършеха с опакото на ръката мокрите си устни и се хилеха победоносно.

Аз се борех заедно с другите. В такива случаи никой не се съобразяваше с моите недъгави нозе. Ритаха ме и ме блъскаха с пълно незачитане към патериците ми.

Насърчавах това отношение и се заканвах по начин, който съвсем не съответствуваше на моите сили:

— Сега ще ти дам да се разбереш! — заплашвах аз побойника на училището за негова най-голяма изненада.

Всички приемаха, че съм готов да приведа в изпълнение заканите си, но преди кавгата със Стив Макинтайър никога не се беше стигало до изпълнение.

Стив удари черпака, докато пиех, измокри ме цял и измъкна черпака от ръката ми. Ударих го в стомаха, после паднах, защото при удара изтървах патерицата си. Хванах го за краката и го свлякох в калта, но той се изправи преди мен и точно щеше да се нахвърли върху ми — звънецът изби.

Цяла седмица след тази схватка ние си разменяхме закани. Около всеки от нас се образува група привърженици, които даваха съвети. Всички признаваха, че аз имам силни мишци. Привържениците на Стив открито заявяваха, че ако той успее да избие патериците, ще ме победи. Моите приятели, обратно, твърдяха, че именно на земята аз се бия най-добре.

Не знаех при какво положение съм по-добър, но не можех да приема, че е възможно да бъда победен.

— Да кажем, че ме събори — обяснявах на Фреди Хоук, — добре, като стана, пак ще го нападна.

Разсъжденията ми се основаваха на следната проста истина: не могат да те победят, ако не се предадеш сам. И тъй като нищо на света не можеше да ме накара да се предам, значи трябваше да спечеля.

Фреди броеше топчетата си, които държеше в една платнена торбичка, завързана с шнур.

— Аз ще се бия с него заради тебе и ще ти дам още едно „млечно“ — предложи той.

Не можех да приема. Исках Стив Макинтайър за себе си. Трябваше да се бия сам, за да не ме смятат за мамино синче. Ако не приемех боя, момчетата вече нямаше да ми вярват.

Обясних това на Фреди. Тогава той предложи да се бия с гръб, опрян в някой каменен зид: всеки път, когато Стив не ме улучеше, щеше да удря юмруците си в камъните.

Реших, че идеята е добра.

Тази вечер се върнах от училище и казах на мама, че на другия ден ще се бия със Стив Макинтайър зад стария пън в Джаксъновата ливада.

Мама приготвяше вечерята на печката. При моите думи тя изплашено се извърна.

— Да се биеш? Ти смяташ да се биеш?

— Да.

Мама постави големия черен чайник върху печката и каза:

— Не ми е приятно да се биеш, Алън. Не може ли да мине без това?

— Не, аз искам да се бия с него.

— Недей — започна тя умолително, после спря, погледна ме замислено, с разстроено лице, — аз… какво каза баща ти?

— Не съм говорил още с него.

— Слез и му кажи още сега.

Отидох в двора на конюшнята. Татко обикаляше в кръг подир един млад, нервен кон, който влачеше греда след себе си. Конят въртеше шия, дъвчеше мундщука и от устата му капеше пяна. Той се опъваше — не искаше да върви и татко му говореше нещо.

Покатерих се върху перилото на оградата и казах:

— Утре ще се бия със Стив Макинтайър.

Татко дръпна поводите, приближи се до коня и започна да го тупа по врата.

— Какъв бой имаш предвид? — попита той. — С юмруци?

— Да.

— За какво се скарахте?

— Заля ме с вода.

— Това не е чак толкова лошо, нали? Аз лично обичах да се пръскам с вода.

— Непрекъснато се заяжда.

— Е, това вече не е хубаво — каза бавно той, загледан в земята. — Кой е твоят секундант?

— Фреди Хоук.

— Да — промърмори той, — добро момче. — После добави: — Предполагах, че рано или късно ще се спречкаш с някого. — Той ме погледна. — Ти не си причината, нали, сине? Не бих искал това.

— Не. Той започна.

— Разбирам — той погледна коня, — почакай да освободя жребеца.

Наблюдавах как разпряга коня и сваля ремъците на хамута. После слязох от оградата и отидох да го чакам пред вратата на обора.

— Сега да оправим тази работа — каза той, като излезе. — Колко е голямо момчето на Макинтайър? Не си го спомням.

— По-голям от мен, но Фреди мисли, че е бъзлив.

— Е добре, но какво ще стане, когато той започне да те удря? Ще те смели на кайма, без ти да можеш да го докоснеш. Да кажем, че успееш да го докопаш веднъж, но с един под брадата той ще те забие като пирон. И не защото ти не умееш да се биеш — побърза да добави той, — ти можеш да работиш с ръцете си като вършачка. Но как ще се държиш прав? Как ще се подпираш на патериците и едновременно ще го налагаш?

— Падна ли на земята, аз съм цар! — разпалено възкликнах. — Ще го смъкна долу и там няма да може да ми се изкопчи.

— А гърба ти?

— Добре е! Не ме боли. Ако ме ритне в него, ще ме заболи, но аз ще лежа по гръб.

Татко извади лулата си и замислено се загледа в пръстите си, докато тъпчеше тютюна.

— Жалко че не можеш да се биеш по някакъв друг начин. Какво ще кажеш за прашка или нещо подобно?

— О, с прашка той е добър — побързах да го осведомя аз. — Улучва синигер чак отвъд пътя.

— А с тояги? — несигурно предложи татко.

— Тояги! — извиках аз.

— Ако се биете с тояги, ще имаш преимущество. Ти си по-силен в ръцете. Ще седнеш на тревата с лице към него и така ще се биеш. Когато кажат „почни“ или там каквото изобщо казват, удряй силно. Ако е страхливец, както казваш, след първия силен удар ще подвие опашка.

— А ако не иска да се бие с тояги?

— Обработи го така, че да приеме. Ако продължава да се дърпа, наречи го страхливец пред децата. Ще се улови на въдицата. Подхвани го внимателно. Не губи търпение. Удряй го по кокалчетата на пръстите. Ако прилича на баща си, сигурно е като сапунен мехур. Онзи ден видях неговия старец — репчеше се из кръчмата, като че търсеше да се сбие с някого. Но когато старият Райли го покани да излязат навън на тревата, той се сви в черупката си. Момчето навярно е като него. Наблюдавай как ще реагира, като му предложиш тояги вместо юмруци.

Тази нощ през отворената врата на моята спалня чух мама и татко да разговарят. Мама кърпеше чорапите ми. Татко каза:

— Трябва да го закалим, Мери. Сама знаеш, че трябва. Нека се научи да получава удари в лицето, макар и да го боли. Ако го пазим сега, по-късно ще ги получава в тила. Не е леко, но няма как! Трябва да престанем да се грижим за детето. Време е да се погрижим за мъжа. Искам да опита всичко, независимо от риска. Ако трябва да избираме какво да разбие — главата или сърцето си, — аз избирам главата. Така поне го разбирам. Може би греша, но залагам всичко, каквото имаме, че съм прав.

Мама каза нещо, в отговор на което той се съгласи:

— Да, зная, зная. Но трябва да рискуваме. Аз също дяволски се страхувам, но смятам, че в най-лошия случай ще получи цицина на главата и една-две рани — спря и добави: — Все пак не бих искал да съм на мястото на Макинтайъровото момче. — Той отметна глава назад и се засмя тихо, а мама го гледаше в лицето, обляно от светлината на лампата.

[1] Миля — пътна мярка за дължина, различна в отделните държави, английската миля е равна на 1609,34 м. — Б.пр. ↑

XVI

Момчетата се биеха винаги след училище. В деня, в който щеше да има бой, децата бяха обхванати от възбуда и напрежение. Момичетата непрекъснато заплашваха: „Ще кажа.“ Известните училищни клеветнички бяха обсипвани с такива обиди, че врътваха с оскърбен вид плитките си и се отдалечаваха с навирени носове, съпроводени от яростните погледи на учениците, които презираха доносите. Но да обадиш за предстоящия бой, очакван с нетърпение от цялото училище, беше необходима действително голяма смелост. Затова момичетата, известни като издайнички, стигаха само до училищната врата, спираха нерешително там и си разменяха злостни забележки за „онези свини — момчетата“, които ги гледаха.

Момичетата не присъствуваха на боя, защото това зрелище се смяташе твърде брутално за техните нежни души, но те наблюдаваха отдалеч и възбудено ругаеха — така поне ми казваше Меги Мълиган.

Тя винаги идваше да гледа. И сега крачеше с групата мои привърженици, наобиколили ме по пътя за Джаксъновата ливада. Тя използува случая да ми засвидетелствува своето съюзничество, като ми прошепна набързо:

— Ако той те победи, аз ще набия сестра му.

Никоя забележка не би могла по-красноречиво да изрази нейната лоялност.

— Ще го набъхтя така, че ще има да ме помни — доверих й аз.

Не се съмнявах в изхода на двубоя. Чувствувах се по-скоро заинтересован наблюдател, отколкото централна фигура в събитието, за което се готвеха моите привърженици. Определянето на двата лагера беше станало по много прост начин: всяко момче поотделно бе запитано на чия страна е и училището се беше разделило на два почти равни лагера.

Първоначално Стив Макинтайър отхвърли презрително моето предложение за бой с тояги, но момчетата, пред които го направих, посрещнаха идеята с такъв ентусиазъм, че той нямаше как да откаже, особено когато, го обявих за бъзльо и го заклеймих с „ударите за страхливеца“, като го тупнах три пъти по рамото и произнесох наперено: „Едно, две, три — ти не можеш ме би“.

Така въпросът се реши в полза на тоягите и Фреди Хоук ми издяла една прекрасна сопа. Фреди заяви авторитетно, че е избрал акация, непроядена от червеи. Беше дълга три фута и надебелена в единия край.

— Дръж я за тънкия край — заповяда Фреди, — размахвай я, като че се каниш да удряш крава. Фрасни го зад ухото, после му перни един по носа.

Слушах Фреди с уважение. Бях сигурен, че няма нещо, което той да не знае.

— Зад ухото е добре — съгласих се аз.

Разузнавачи носеха новини от единия лагер в другия. Казаха, че Стив се канел да удря отгоре надолу, „като че ще цепи дърво“. „Ще има само два удара“ — хвалел се той. — „Аз ще ударя него, а той земята.“

Фреди посрещна това сведение от достоверен източник с презрение:

— Глупак! А какво според него, ще прави Алън, докато той го цепи?

Двамата секунданти, Фреди и Джо Кармайкъл, премериха тоягите, като ги поставиха една до друга: никоя не трябваше да има преимущество.

Най-сетне се събрахме зад големия пън в Джаксъновата ливада. Привържениците на Стив го бяха заобиколили плътно. По мнението на Меги Мълиган Стив показваше признаци на малодушие, но Фреди не мислеше така.

— Той се бие най-добре, когато се разхленчи — каза ми Фреди, — а още не е започнал.

Преди да седнем на земята един срещу друг, Стив си свали палтото, нави ръкавите на ризата си и плю на дланите си. Това направи впечатление на всички присъствуващи с изключение на Меги, която заяви, че той се фука.

Аз не свалих сакото си, защото ризата ми имаше много дупки, а не исках Меги да ги види. Но плюх на ръцете си, за да покажа, че зная какво се прави в такъв случай, после подвих крака под себе си като негър и размахах тоягата във въздуха, както правеше г-н Тъкър със своя бастун.

Стив свърши с плюенето на ръцете си и седна срещу мен, но извън обсега на тоягата ми, така че трябваше да го накарат да се приближи. Протегнах пръчката, за да видя дали стигам главата му — стигах я и казах че съм готов. Стив също обяви, че е готов, и Фреди даде последните си наставления:

— Помнете, че никой не трябва да казва за това на стария Тъкър.

Всички обещаха, че няма да кажат, тогава Фреди извика: „Почни“ — и Стив ме удари по главата.

Тоягата улучи косата ми и се свлече надолу по бузата ми заедно с кожата. Ударът беше така неочакван, че Стив успя да ме цапардоса повторно, — този път по-рамото, — преди да се опомня, че боят е започнал.

Обхванат от някаква ужасна ярост, започнах да нанасям удари, които, според Меги Мълиган, можели да повалят бик.

Стив падна по гръб, за да ги избегне, но аз се хвърлих напред и продължих да го налагам яростно. Той се опита да се търколи настрани. Носът му кървеше и той така изпищя от болка, че аз спрях нерешително, но Фреди Хоук извика: „Довърши го“ — и аз пак започнах. Между всеки два удара виках:

— Стига ли ти толкова? Стига ли ти? — докато сред писъците различих неговото:

— Да.

Джо Кармайкъл стоеше до мен с патериците ми, а Фреди ми помогна да се изправя. Треперех като жребец. Лицето ме смъдеше при докосване, а върху главата ми растеше цицина.

— Победих го, нали?

— Изкара му душата — каза Мери Мълиган и запита, наведена тревожно над мене: — Как е лошият ти крак?

Когато се прибрах в къщи, заварих мама и татко да ме чакат на портата. Татко се преструваше, че поправя нещо по нея, и изчака, докато децата отминат нагоре по пътя. Тогава се приближи бързо и запита с едва сдържано нетърпение:

— Е, как беше?

— Победих го — казах и ми се доплака.

— Браво! — каза татко и едва тогава се вгледа в лицето ми. — Здравата те е изподрал. Имаш вид, сякаш са те прекарали през вършачка. Как се чувствуваш?

— Добре.

Той протегна ръка.

— Поздравявам те, имаш мъжко сърце! — и като разтърси ръката ми, каза: — Майка ти също иска да ти стисне ръката.

Но мама ме притисна в прегръдките си.

На следния ден мистър Тъкър видя лицето ми, вдигна ме и ме наложи здравата. Той наби и Стив, но аз помнех думите на татко, че имам мъжко сърце, и не извиках, когато той ме биеше.

XVII

Джо Кармайкъл живееше близо до нас. Часовете след училище прекарвахме почти винаги заедно. Събота следобед ходехме на лов, а през седмицата вечер поставяхме капани и всяка сутрин рано ги проверявахме. Знаехме имената на всички птици, които живееха в горите наоколо. Познавахме навиците им, местата, където си виеха гнездата, и всеки от нас притежаваше колекция от яйца, подредени в картонени кутии, до половина пълни с трици.

Джо имаше свежо, румено лице и тихата му усмивка се харесваше на възрастните. Той сваляше шапка, когато поздравяваше жени, и беше готов да услужи на всеки. Никога не се караше, но държеше упорито на мнението си, макар и да не го защищаваше.

Бащата на Джо работеше при мисис Карутърс. Беше общ работник в имението и всяка сутрин призори, яхнал Тони — понито си, той минаваше покрай нашата порта и се връщаше вечер, когато падаше мрак. Имаше руси мустаци и татко казваше, че е най-честният човек в окръга. Мисис Карутърс му плащаше 25 шилинга на седмица, но си удържаше по 5 шилинга наем за къщата. Тя беше построена върху парцел от един акър[1] и там той гледаше собствена крава.

Мисис Кармайкъл беше слаба, дребна жена. Гладко прибраната си назад коса тя завиваше над ушите като две плътно прилепнали крила, които се събираха в кок на тила й. Тя переше в кръгли дървени корита, направени от преполовени бурета и докато търкаше дрехите, си тананикаше някаква мелодия. Песента беше винаги една и съща: без извивки, простичка, израз на радост. В тихите летни вечери, когато се приближавах през дърветата към дома им, песента излиташе от пералнята, устремена към мен като поздрав, а аз се спирах, за да я послушам.

Мисис Кармайкъл приготвяше кечъп[2] от гъбите, които беряхме. Нареждаше ги в тавичка на един ред, поръсваше ги със сол и след известно време върху спорите се събираха капчици розов сок — първите капчици кечъп.

Мисис Кармайкъл отглеждаше кокошки, патици, гъски и едно прасе. Щом прасето пораснеше достатъчно, мистър Кармайкъл го заколваше, попарваше го в бъчва с вряла вода и изстъргваше четината. После го осоляваше и го окачваше в една малка колибка, направена от чували. На пода на колибката запалваше огън от зелени листа и димът се промъкваше навън през цепнатините. След това прасето се превръщаше на бекон. Той винаги даваше на татко едно парче и татко твърдеше, че по-хубав бекон никога не е ял.

Когато отивах у тях, мисис Кармайкъл ми казваше с усмивка:

— А, ето те и теб! — и добавяше: — Сега ще намажа за теб и Джо хляб със сладко. Минутка само и филиите ще са готови.

Мисис Кармайкъл не забелязваше моите патерици. През всичките онези години тя нито веднъж не ги спомена. Никога не ги погледна — нито краката или гърба ми. Тя винаги ме гледаше в лицето.

Говореше с мен, сякаш не знаеше, че не мога да тичам като другите момчета.

— Тичай сега да намериш Джо! — обикновено казваше тя, или: — С това ваше тичане подир зайци и капани ще станете кожа и кости. Седнете да хапнете по един залък.

Мечтаех да мога да направя нещо за нея, например къщата й да се подпали, и аз да се хвърля в огъня и да спася живота й.

Джо имаше братче — Анди, което още не ходеше на училище и Джо трябваше да се грижи за него. Анди беше истинско бреме за нас.

Той беше светлорус и тичаше като кенгуру. Доста време трябваше на Джо, за да го улови, ако искаше да го напляска. Анди беше повратлив като див заек и много се гордееше с тази си способност. Понякога той нарочно замеряше Джо с кравешки тор, за да го предизвика. Джо не тичаше бързо, но тръгнеше ли по някоя диря, той не я изпускаше — същинско ловджийско куче. Анди скоро капваше, но точно когато Джо посегнеше да го улови, той надаваше отчаян писък, при който майка му изскачаше от пералнята.

— Какво си наумил пак? — викаше тя на Джо. — Пусни момчето! Нищо не ти е направил.

При звука на майчиния си глас Джо спираше като дресиран кон, а Анди офейкваше моментално и скрит зад някое дърво, се хилеше и ни се плезеше.

При това положение, за да му зашлеви някоя плесница, Джо трябваше да го подмамва далеч от къщи. Но писъците на Анди се чуваха от цяла миля и се налагаше Джо да го води доста надалеч, докато те замрат. Джо често повтаряше:

— Анди не заслужава да се занимаваме с него.

Но ако някой друг кажеше нещо против Анди, Джо се наежваше като петел.

Джо имаше две кучета — Дъми и Роувър. Дъми беше чистокръвна хрътка, жълта на цвят, и скимтеше, ако я, натиснеш по гърба. Джо обясняваше това с обстоятелството, че веднъж Дъми бе попаднала под колелата на някаква двуколка и още не можела да забрави това преживяване.

— Ако не беше газена от двуколка — обясняваше Джо, — Дъми непременно би спечелила купата Ватерло.

Злополуката не се беше отразила на бързината й и в гората Дъми бягаше великолепно. Ние с Джо обичахме да се хвалим с нея, щом в училище станеше дума за кучета.

Роувър беше мелез. Когато махаше опашка, той оголваше зъбите си, а щом му заговорехме, допълзяваше в краката ни, лягаше по гръб и се търкаляше насам-натам, за да изрази своята преданост. Много ценяхме Роувър.

Аз не вземах Мег на лов със себе си, но имах друго куче — Спот. То не беше бързо като Дъми, но при преследването из шубраците беше по-добро и имаше по-яки крака. Едно мъжко кенгуру го бе наранило като съвсем малко кученце и оттогава то имаше страх от тези животни, но беше добър зайчар.

С трите кучета пред нас, заровили носове в тревата и храстите, всяка събота следобед Джо и аз тръгвахме на лов за зайци. Кожите продавахме на един брадат търговец, който минаваше веднъж в седмицата с фургона си покрай къщата на Джо. Получените пари събирахме в една тенекиена кутия. Спестявахме, за да си купим „Книга за птиците“ от Лич. Според нас, това беше най-прекрасната книга на света.

— Може би Библията е по-хубава — се разколеба веднъж Джо. Понякога той изпадаше в религиозни настроения.

Отвъд ниските храсти, които заобикаляха езерото, се простираше гората, а зад нея бяха пасбищата на фермерите, из които винаги можехме да вдигнем някой заек.

По време на тези ловни експедиции Джо нагаждаше крачката си към моята. Когато дъждосвирците се вдигаха с тревожни крясъци от туфите висока трева, той не се втурваше напред да търси сам гнездата им, а продължаваше да върви редом с мен. Никога не ми отнемаше радостта на откритието. Ако зърнеше преди мен прегърбената фигура на затаен в дупката си заек, той ме предупреждаваше с усилени ръкомахания и беззвучни движения на устата, които заменяха настойчивите викове. Аз се люшвах към него върху патериците, като ги вдигах и свалях с напрегнато внимание, за да не правя шум. После двамата заедно наблюдавахме заека, който седеше, извил гръб и вперил ококорените си уплашени очи в нас, с прилепнали назад върху гърба му дълги уши. При звука на приближаващите се кучета заекът изопваше уши и ги притискаше още по-плътно към извития си гръб и едва при нашия вик с един скок се впускаше в бяг към далечния хълм, обрасъл с висока трева.

— Тук непременно ще вдигнем някой — казах на Джо една слънчева утрин, когато нагазихме високата трева. Носехме си обеда, а по петите ни вървеше Анди. — Има ги със стотици тук — само като погледнеш, ще разбереш. Извикай Дъми. Анди, ти стой назад.

— Искам с вас — в гласа на Анди прозвуча нотка на протест.

— Не се захващай с него, преди да сме започнали — предупреди ме Джо. — Ако захленчи отсега, ще подплаши всички зайци наоколо.

Анди изслуша забележката с явно задоволство.

— Нито един няма да остане — съгласи се той и поклати одобрително глава.

Погледнах внимателно Анди и реших да не настоявам повече.

— Добре, ела с мен, Анди. Аз ще се кача на хълма, за да ги спирам да не се промушват през дупките на Бейкъровата ограда. Джо ще ги изтласква натам. Не пускай кучетата, докато не извикам „готово“ — обърнах се към Джо.

— Тук, назад! — извика Джо на Роувър. Кучето легна в краката на Джо и се обърна по гръб с молба за прошка. — Стани! — заповяда остро Джо.

— Хайде, Анди! — изкомандувах хлапето аз.

— Да, върви с Алън, Анди — каза Джо. Той с удоволствие се освобождаваше от него.

Стигнахме оградата от телена мрежа, която беше опъната по хребета на възвишението. Накарах Анди да седне край една малка кръгла дупка на мрежата, по краищата на която висяха кафеникави косми.

— Сядай тук, за да не могат да минават през дупката.

— Ами ако ме нападнат? — Анди не беше напълно убеден в разумността на моята тактика.

— Глупости, ще те нападнат! — Анди ме вбеси.

Върнах се малко назад и извиках на Джо:

— Запуших дупката с Анди. Вдигай някой.

— Хайде, дръжте! — извика Джо на кучетата.

Роувър, който винаги пръв откриваше заека, се отърси изведнъж от своето смирено държание и изпълнен с войнствен заряд, се хвърли в туфите. По петите го следваха Дъми и Спот, които скачаха високо над тревата с изпънати вратове. Те обръщаха глави насам-натам и зорко претърсваха ивиците земя между туфите, за да зърнат късчето козина, което издаваше подгонения заек.

И ето Роувър излая и се хвърли към една туфа, от която с грациозен скок се вдигна заек. Това вече не беше нещастното подплашено създание, което търсеше прикритие във високата трева: ушите на заека се изправиха и той тичаше уверено. След като направи първите три скока, сякаш за да уравновеси стъпката си, той изпъна крака в плавен бяг по дирята, която водеше към дупката.

Дъми, усетила главата на Спот до задницата си, се втурна безшумно след него. Тялото на кучето беше гъвкаво като лък. То се извиваше и изопваше при всеки скок. Главата не участвуваше в това движение — тя беше проточена напред с ужасна целеустременост. Първите няколко ярда скоковете на Дъми бяха конвулсивни и пълни с напрежение, после кучето набра обичайната си скорост и тичането му стана леко и ритмично.

Непосредствено зад нея по същия начин тичаше Спот, а по-назад лаеше и джафкаше Роувър. Дългата му козина се развяваше, той се мъчеше да не ги изгуби из очи и се нахвърляше върху изпречилата му се трева, като че тя беше някаква организирана вражеска съпротива.

Заекът все още не беше толкова подплашен, че да напрегне всички сили. Уверен в своето избавление, той тичаше по пътечката, вирнал дългите си уши, изправил високо глава и от време на време подскачаше. Едва когато наближи дупката и чу нашите викове, той се изплаши: обърна се бързо, сви уши, за да се прикрие, и хукна през тревата. Дъми, която бягаше по петите му, спря рязко и така бързо направи завоя, че се подхлъзна и камъчетата, разхвърчали се изпод лапите й, се изсипаха като дъжд по моряшката куртка на Анди и по ръката, която бе вдигнал, за да запази лицето си.

Останалият по-назад Спот се хвърли към заека и се опита да му пресече пътя, но той спря бързо, направи пълен кръг и се стрелна назад между двете кучета. Дъми, окопитила се вече от несполучливото си обръщане, приближи заека и разтвори челюсти, за да го сграбчи, като се изравни с него. Но заекът отново спря неочаквано и изплашен вече до смърт, хукна през пасбището с двете кучета по петите му.

— Дръж! Хвани го! — крещях аз и подскачах из тревата към тях.

Джо, който също тичаше натам, викаше:

— Дръж го, момче! Дръж го!

В средата на ливадата Дъми принуди заека да се обърне още веднъж, а Спот го пресрещна под ъгъл и го накара отново да смени посоката, в резултат на което Спот се подхлъзна, а заекът се отправи към храстите, следван от Дъми, която с всеки скок печелеше преднина.

Спот отново се опита да пресече пътя на заека и докато Дъми се отби, за да заобиколи, той се хвърли подир животното и го последва сред храстите и папратите, без да намали скоростта си.

Там ще го изгубим — запъхтян каза Джо, който се изкачваше към мен.

Стояхме и гледахме храстите. Изведнъж някъде навътре в шубрака се разнесе висок лай, вой и после тишина.

— Набучил се е — извиках уплашено и погледнах Джо с отчаяна надежда, че той ще намери друго обяснение.

— Така изглежда — каза Джо.

— Утрепал се е — прошепна Анди уплашено.

— Ти мълчи! — сряза го Джо.

Претърсихме храстите и намерихме Спот. Той лежеше върху папратите с окървавени гърди, а по сухия клон, който го беше пробол, имаше кръв — един прекършен клон, скрит под папратите и остър като кама.

Покрихме Спот с клони, за да не се вижда, и се върнахме в къщи. Аз не заплаках, докато не намерих татко в стаята с хамутите и му разказах всичко.

— Тежко — каза той, — зная. Но той не е разбрал какво го е промушило.

— Дали го е боляло? — попитах със сълзи в очите.

— Не — уверено отвърна татко, — не е почувствувал нищо. Където и да е сега, той още мисли, че тича — татко ме изгледа замислено и добави: — Би му било много мъчно, ако знаеше, че ти си така сломен загдето той спи там в гората върху папратите.

Престанах да плача.

— Само защото ще ми липсва — обясних му аз.

— Зная, зная — каза татко ласкаво.

[1] Акър — английска мярка за повърхност = 4047 кв.м. — Б.пр. ↑

[2] Кечъп — сос от гъби с домати и други подправки — Б.пр. ↑

XVIII

Всеки ден след училище Джо водеше гъските и патиците на майка си до едно езерце на четвърт миля от тях и всяка вечер ги прибираше. Те вървяха пред него в бяла разлюляна редица, оживени от нетърпение и изпълнени с очакване. Щом отминеха последната група дървета, те забързваха и почваха да крякат, а Джо сядаше на тревата.

Почти винаги го придружавах. Сядахме един до друг и с удоволствие наблюдавахме как патиците се навеждаха и потопили гърди във водата, влизаха в езерото, плъзгаха се по повърхността, а малките вълнички ги плискаха и полюшваха. В средата на езерцето те се изправяха, протягаха се и размахваха криле, после отново се отпускаха върху водата и нагласяваха удобно опашките и телата си, преди да се заемат с водните обитатели на езерото.

Джо предполагаше, че в езерото може да се намери много нещо, но аз не мислех така.

— Никога не знаеш какво може да има вътре — разсъждаваше той.

Във ветровито време поставяхме екипажи от мравки в празни консервени кутии и ги пускахме да плуват по езерото. Друг път газехме по края и търсехме тритони — тези странни скаридоподобни творения с подвижни хриле.

Джо знаеше много неща за тритоните.

— Извънредно деликатни са. Щом ги поставиш в бутилка, умират — обясняваше ми той.

Исках да зная къде отиват тритоните, когато езерото пресъхне.

— Бог знае — отвърна Джо.

Докато патиците се наслаждаваха на водата, ние бродехме из гората и търсехме птици, а пролет се катерехме до гнездата им.

Обичах да се катеря. Всичко, което беше трудно, ме въодушевяваше и ме караше да върша неща, които Джо, освободен от порива да доказва своята физическа пригодност, не желаеше да прави.

Катерех се с ръце — краката ми бяха напълно безполезни: издърпвах се от клон на клон, „лошият“ ми крак висеше безпомощно, а с добрия само се подпирах, докато протягах ръце към по-високите клони.

Височината ме плашеше, но превъзмогвах това чувство, като избягвах да гледам надолу освен при крайна необходимост.

Не можех да се катеря както другите момчета по дънера — „маймунската“, и затова се изтеглях като по въже — ръка над ръка, а когато не достигах долните клони, Джо прехвърляше въже през някой от тях и аз се издигах по двата края на въжето, за да достигна клона.

През сезона, когато свраките гнездяха, Джо заставаше отдолу, за да може да ме предупреждава с викове за нападението на птиците. Аз се покатервах по разлюлени от вятъра клони и притиснал лице към стъблото, бавно се издърпвах през чаталите, лющех кората на дървото, устремен нагоре към очертаното на фона на небето тъмно кръгло петно, сгушено сред листата. При вика на Джо „иде“ спирах, увисвах на една ръка, размахвах другата ожесточено над главата си и очаквах шума от криле, острото бодване на налитаща човка, а после — полъха от вятър по лицето си, когато свраката се вдигнеше отново във въздуха.

Ако можеш да ги наблюдаваш, когато нападат, не е толкова страшно: щом се приближат, ще ги удариш и тогава те бързо размахват криле и се разбягват, а ти се отърваваш най-много с някое клъвване по ръката. Но когато си с гръб и двете ръце са ти нужни, за да се държиш, нападащите птици те удрят неведнъж с криле и човки.

Случеше ли ми се такова нещо, Джо викаше отдолу тревожно:

— Улучи ли те?

— Да.

— Къде?

— По главата, отстрани.

— Кърви ли?

— Не знам. Чакай да се хвана тук и ще видя.

След малко, освободил ръка, опипвах наранената си главата и поглеждах пръстите си.

— Кърви — виках на Джо, едновременно доволен и разтревожен.

— Дявол да го вземе… както и да е, не ти остава много. Около ярд… протегни се сега… още малко… надясно… готово…

Аз слагах внимателно топлото яйце в устата си, спусках се долу и после двамата с Джо го разглеждахме върху дланта ми.

Случваше се и да падна, но обикновено по-ниските клони убиваха удара и не се наранявах лошо. Веднъж се катерихме по едно дърво заедно с Джо. Когато се протегнах да уловя един клон, ръката ми се изплъзна и вместо клона сграбчих крака на Джо. Той се опита да се освободи, но аз се бях впил в него и двамата полетяхме надолу, като чупехме клони, и вкопчени един в друг, паднахме върху покритата с кора земя, натъртени, останали без въздух, но невредими.

Това падане направи силно впечатление на Джо. По-късно щом си спомнеше за него, той казваше:

— Никога няма да забравя този проклет ден, когато сграбчи крака ми и не искаше да го пуснеш. Защо го направи? Аз ти виках „пусни!“.

Не можех да дам задоволителен отговор, въпреки че чувствувах, че с право съм се държал за него.

— Не знам — замисляше се той, — човек трябва да внимава при катеренето. Да пукна, ако не е така.

Джо гледаше философски на моите падания по време на общите ни скитания. Още докато политах да падна по очи или се свличах настрани, преди да се строполя или да тупна по гръб, Джо сядаше на земята и продължаваше започнатия разговор, защото знаеше, че известно време ще остана да лежа така, както съм паднал.

Почти непрекъснато чувствувах умора и падането ми даваше възможност да си почина. Лежах проснат на земята, понякога взимах клечка и ровех из тревата за насекоми или наблюдавах как мравките бързат по тунелчетата под листата.

Никога не говорехме за падането. То не беше важно. То беше част от моето ходене.

По този въпрос веднъж Джо забеляза:

— Не си мъртъв, нали? Това е важно.

И при лошо падане Джо се държеше по същия начин. Никога не направи грешката да ми се притече на помощ. Ставаше само ако го повиках. Седнал на тревата, той гледаше как се гърча от болка, после рязко се обръщаше настрани с думите „още една крава“.

След минута аз вече лежах спокоен, а Джо ме поглеждаше и питаше:

— Е, как? Да продължим ли?

За моите падания Джо употребяваше думите, с които стопаните си служеха, когато по времето на голямата суша конете и кравите им се свличаха върху изсъхналата земя и издъхваха.

— Още една крава се гътна — казваха те.

Понякога Джо отговаряше на татко, който го разпитваше как съм вървял през деня.

— Гътна се близо до реката, а после нито веднъж чак до камъните.

Когато голямата суша порази Австралия, ние с Джо за първи път се сблъскахме със страха, болката и страданието, за чието съществуване дотогава не подозирахме. За нас светът беше едно приятно място — слънцето не жареше безмилостно и бог се грижеше за кравите и конете. Животните страдаха само от хората — в това ние бяхме убедени. Дори често разсъждавахме какво бихме направили на мястото на някоя крава и кон и винаги решавахме, че ще прескочим една след друга всички огради, докато най-сетне около нас остане само гора, никакви хора и тогава щяхме да живеем напълно щастливи и да умрем мирно под клоните на дърветата върху зелената висока трева.

Сушата започна от есента. Обичайните валежи не паднаха, а за зимните дъждове земята беше твърде студена, семената не покълнаха и изгладнелият добитък изпаса многогодишната трева до корен. Пролетта също излезе суха и когато лятото настъпи, над пасбищата, покрити други години със сочна трева, вятърът разнасяше само облаци прах.

Товарният добитък — коне и говеда, пуснати по тревните ивици покрай пътищата, които кръстосваха областта — скиташе с мили, за да търси паша. Животните се промушваха през оградите и влизаха в пасбищата, за да отскубнат някой умиращ храст или папур, но пасбищата бяха по-голи и от пътищата, откъдето те идваха.

Чифликчиите не можеха да изхранят старите коне, оставени да доизживеят дните си в задните дворове. Нямаха смелост да ги застрелят, защото гледаха на тях като на част от домакинството си, и ги натирваха по пътищата да се грижат сами за себе си. Купуваха им специални значки и с това облекчаваха съвестта си.

Градският съвет продаваше месинговите значки по 5 шилинга едната и само животно с такава значка на шията имаше право да пасе по общинските мери край пътищата. Значката разрешаваше на купувача да пасе животното си там в продължение на една година.

През летните нощи добитъкът от общинските мери се стичаше към голямото корито край пътя на водопой и дрънченето на синджирите, на които висяха значките, се чуваше чак през гората.

През голямата суша в продължение на много мили покрай пътищата, които се събираха при коритото, коне и добитък душеха прашната земя, за да изровят, някое коренче, или, застанали насред шосето, ядяха изсъхналата тор, оставена от хранените със зоб коне, минали оттук през деня.

Всяко стадо имаше свой периметър: движеше се покрай един определен път и търсеше едни и същи пътеки между оградите. С напредването на сушата и засилването на палещия зной стадата ставаха все по-малобройни и по-малобройни. Всеки ден най-слабите подвиваха колене и падаха, а другите се отдалечаваха бавно от мястото, където сред облак прах поваленото животно напрягаше сетни сили да се изправи, и вървяха с увиснали глави, повлекли крака безцелно напред, докато жаждата отново ги принуждаваше да поемат дългия обратен път към водата.

Накацали по клоните на евкалиптовите дървета покрай пътищата, свраките стояха със зяпнали човки, а над пасбищата се събираха врани, грачеха и се виеха над някое умиращо животно, а над всичко това открай докрай на хоризонта се стелеше димната завеса от горските пожари и миризмата на изгорели еквалиптови листа, надвиснала тревожно над обезтревената земя.

Всяка сутрин чифликчиите обикаляха пасбищата и се мъчеха да изправят на крака повалилите се през нощта животни.

— Нощес загубих три — казваше на татко един чифликчия, минал случайно край нас. — Очаквам тази нощ да се гътнат още няколко.

Цели стада млекодаен добитък измираше в наетите от собствениците им пасбища. Кравите лежаха настрани, а пръстта около копитата им беше изровена във форма на полумесец от усилията им да се изправят на крака. Ден след ден под безоблачното небе те ритаха, ритаха… Прах се вдигаше над тях и се разнасяше из въздуха, а тежкото им дишане се чуваше из пасбищата, съпроводено от дълбоки въздишки и от време на време от тихи стенания.

Стопаните в своята отчаяна надежда за дъжд или някакво чудо, което да ги спаси, оставяха агонизиращите животни да лежат така с дни. Едва когато смъртта беше почти настъпила, те убиваха кравата си с удари и отиваха при по-силните животни, които също лежаха, но от време на време повдигаха натежали глави с широко отворени, втренчени очи и се опитваха да станат. Мъжете връзваха кравите с въжета, повдигаха ги с помощта на коне, подпираха краката им с дъски и ги подкрепяха с рамене, докато животните се изправяха и заставаха на крака без чужда помощ, за да преживеят още един ден.

Вечер, облегнати на портите, мъжете гледаха пламтящия залез, а зад тях празните ясли в оборите зееха отворени към пасбищата с оголена пръст. Всеки ден, когато пристигаха писмата и вестниците, мъжете се събираха пред пощата, разговаряха за загубите си и обсъждаха как да се сдобият с пари и как да издържат, докато падне дъждът.

Татко също не беше добре. Той обяздваше няколко коня на мисис Карутърс. Тя пращаше храна за конете. Всяка седмица Питър Финли оставяше четири чувала зоб до вратата. Татко загребваше шепи зоб, изсипваше го от ръка в ръка и духаше сламата, докато върху дланта му останеше купчина овес. Доволен беше, ако в сеното имаше повече зърна.

— Добър е — казваше той тогава.

Той пресипваше чувалите в газени тенекии и изглежда разпиляваше доста върху пода на плевнята, защото вечер бащата на Джо идваше с четка и торба за трици, помиташе внимателно всяка сламка и отнасяше торбата в къщи. По този начин той се опитваше да спаси кравата и коня си. Чувал сено струваше 1 лира, ако го намериш, а това беше неговата седмична надница и той не можеше да го купува. Джо ходеше в гората и режеше блатна трева, но блатата пресъхнаха и тревата изчезна бързо.

Джо и аз непрекъснато говорехме за конете, които бяхме видели да падат. Измъчвахме се с ужасни описания за бавната смърт из пасбищата и гората около нас.

Не мога да си спомня защо, но смъртта на животните в пасбищата не ни действуваше така тягостно, както смъртта на товарния добитък по пътищата. Струваше ни се, че тези животни са изоставени, без приятели, натирени, за да умрат, докато добитъкът и конете от пасбищата си имаха стопани, които страдаха заедно с тях.

През горещите летни нощи, когато небето се червенееше дълго след залеза на слънцето, Джо и аз слизахме до коритото край пътя, за да наблюдаваме животните. Конете идваха през вечер, защото можеха да преживеят два дена без вода. Кравите идваха всяка вечер, но постепенно те измираха около коритото, защото не можеха да извървяват толкова дълги разстояния колкото конете.

Една вечер ние седяхме, загледани в залеза, и чакахме конете. Пътят минаваше право през гората, после излизаше на открито и изчезваше зад едно възвишение. На хълма се издигаха няколко изсъхнали евкалиптови дървета и техните силуети се очертаваха рязко върху червеното небе. И най-силните ветрове нямаше да успеят да раздвижат мъртвите им клони, нито пролетта щеше да ги покрие с листа. Те протягаха към червеното небе мъртвешки пръсти, неподвижни като смъртта. След известно време на хълма, върху който стояха евкалиптите, се показаха конете. Те минаха бавно под дърветата и се запътиха към нас. Синджирите на шиите им подрънкваха, а копитата чаткаха по камъните.

Заслизаха от хълма — около двадесетина по-млади и по-стари коня, с провесени глави. Всички вървяха несигурно и се препъваха. Щом подушиха водата на далечното корито, те повдигнаха глави, стегнаха се и препуснаха в нестроен галоп. В своя бяг конете не се доближаваха един до друг, защото ако някой от тях се препънеше и паднеше, той щеше да повлече със себе си и други, а веднъж паднали, те никога нямаше да се изправят отново. Затова тичаха на разстояние един от друг.

Никой от тези коне не беше лягал от месеци. Някои препускаха равномерно, други се клатушкаха леко, но всеки се пазеше настрана от другия.

Когато зърнаха коритото, някои изцвилиха, други ускориха крачката си. Имаше една кестенява кобила, толкова слаба, че ребрата й се брояха, а костите й се очертаваха и стърчаха, сякаш всеки момент щяха да пробият сухата й кожа. Изведнъж тя обърка стъпките си, краката й се разтрепериха и се подгънаха род нея. Тя не се препъна — просто се строполи. Падна малко наклонена напред и ноздрите й се удариха в земята, преди животното да се търкулне настрани.

Кобилата полежа един миг неподвижно, после направи отчаяно усилие да се изправи: повдигна предните си крака и с помощта на задните се помъчи да стане, но те се огънаха и тя отново падна настрани. Изтичахме към нея. Тя повдигна глава и се загледа към коритото. Дори когато застанахме до нея, тя продължи да гледа натам.

— Хайде! — извиках на Джо. — Трябва да я вдигнем. Една глътка вода ще й възвърне силите. Погледни слабините й — суха е като кокал. Да я хванем за главата.

Джо застана до мен. Поставихме ръце под шията й и се опитахме да я повдигнем. Тя не се помръдна — само дишаше тежко.

— Остави я да си поеме дъх — посъветва Джо, — може би тогава ще се вдигне.

Стояхме до кобилата в сгъстяващия се мрак и не можехме да се помирим с факта, че тя трябва да умре. Бяхме раздразнени, изплашени и изпълнени с гневно негодувание. Искаше ни се да си вървим в къщи, но се страхувахме да тръгнем, защото щяхме да отнесем със себе си мъчителната картина на умиращата в нощта кобила.

Сграбчих главата й. Джо я удари по задницата. Започнахме да й подвикваме. За миг кобилата се помъчи да се изправи, после падна назад, отпусна глава върху земята, а от гърдите й се изтръгна сърцераздирателен вопъл.

Не можехме да издържим тази гледка.

— Какво, по дяволите, правят всички? — изкрещя Джо ядосано и погледна пустия път, като че ли очакваше отнякъде да се втурнат силни мъже с въжета и да ни помогнат.

— Трябва да й дадем вода — казах отчаяно, — да донесем кофата.

— Отивам — каза Джо. — Чакай тук. Къде е?

— В плевнята.

Джо хукна към нас, а аз седнах на земята до кобилата. Чувах бръмченето на комарите и на по-тежките бръмбари във въздуха. В дърветата цвъркаха прилепи. Другите коне бяха утолили жаждата си и сега се изнизваха бавно край мен, запътени към далечни места, където все още можеше да се намери някой случаен стрък трева. Приличаха на конски скелети, обвити в кожа. Долавях дъха им — дъх на плесенясала земя.

Джо се върна с кофата. Напълнихме я от коритото, но тя беше много тежка и Джо не можеше да я носи сам. Аз му помагах. Пренасяхме я метър по метър. Уловили дръжката й, ние мятахме кофата напред, после отивахме пред нея, протягахме ръце назад и после пак замахвахме напред и така, след като повторихме тези движения двадесетина пъти, стигнахме до кобилата.

Когато се доближихме, чухме жадното й цвилене. Оставихме кофата пред нея, тя потопи бърни и засмука с такава сила, че пред очите ни нивото на водата за миг спадна и кофата се изпразни. Донесохме друга, тя изпразни и нея по същия начин, после още една… Аз капнах от умора. Паднах и нямах сили да се изправя. Лежах до кобилата напълно изтощен.

— По дяволите! Сега трябва да поя и тебе — каза Джо.

Той седна до мен и загледан в звездите, стоя дълго така, без да се движи и говори. Единственият звук, който чувах, беше дълбокото тъжно дишане на коня.

XIX

Една събота следобед стоях край портата и наблюдавах Джо. Той тичаше през гората към нас, но бягаше някак странно — прегърбен и сгушил глава между рамената. От време на време спираше зад някое дърво и поглеждаше назад, като че ли го гонеха горски разбойници.

Зад един червен евкалипт той легна по корем и започна да надзърта зад дънера към дърветата, през които току-що беше минал. Изведнъж се залепи о земята като гущер. Обърнах се и видях, че по пътеката тича Анди.

Анди не се криеше зад дърветата. Той тичаше с целенасоченост, която не се нуждаеше от прикритие.

Джо се въртеше в кръг около дървото, за да държи дънера между себе си и Анди, но Анди познаваше добре тактиката му и се запъти право към дървото.

Джо стана, показа се и поздрави Анди с престорена изненада.

— А, ти ли си, Анди? Божичко, точно се питах къде да те намеря.

Но той не можеше да излъже Анди, който възкликна с голямо задоволство:

— Пипнах те!

Джо и аз имахме среща с Бронсън Клеветника и Стив Макинтайър в подножието на връх Турала. Вземахме и кучетата, тъй като сред папратите по склоновете често се виждаха лисици, но нашата главна цел беше да изкачим върха и да търкаляме камъни надолу в кратера му.

Големите скални отломъци, които избутвахме от ръба на кратера, се сгромолясваха надолу по стръмните стени, подскачаха във въздуха, удряха се в дърветата и оставяха след себе си дири от изскубани храсти и папрат. След като стигнеха дъното на кратера, те продължаваха да се търкалят и подскачат и дори се изкачваха малко нагоре по отсрещната страна, преди да спрат и затихнат.

Катеренето до върха беше много изтощително за мене. Трябваше да спирам често. Ако бяхме двама с Джо, можех да почивам, но имаше ли други момчета с нас, те негодуваха при всяко спиране:

— Божичко! Няма да спираш пак, нали?

Другите момчета не ме изчакваха и когато аз стигах при тях на върха, радостта от първия изтърколен камък беше преживяна и възторжените възклицания замрели.

За да открадна време за отдих, аз отвличах вниманието на другарите си — сочех пътечки из папратите и виках:

— Подушвам лисица. Току-що е минала. Проследи я, Джо!

Спорът дали си струва да проследим дирята, или не, продължаваше известно време, през което аз получавах необходимата ми почивка.

Бронсън и Стив клечаха до една заешка дупка, когато ние пристигнахме при акациевата горичка — мястото на нашата среща. Те гледаха напрегнато опашката и задните крака на Тайни — австралийския териер на Бронсън. Главата на Тайни, раменете и предните му крака бяха напъхани в дупката и той ожесточено драскаше.

— Видяхте ли заека да влиза? — попита Джо и коленичи пред тях с авторитетен вид на специалист. — Чакайте! Аз ще го дръпна! — той хвана задните крака на Тайни.

— Изтегли го и ще опипаме дупката с ръка — казах аз делово като Джо.

— Само глупакът си пъха ръката в дупка — каза Стив. — Там може да има змии — той се изправи и изтърси колене, за да покаже, че не се интересува повече от дупката. Той още не можеше да ми прости победата в боя с тоягите.

— Кой ти се плаши от змии! — извиках презрително аз, легнах настрани и пъхнах ръка в дупката, а Джо държеше съпротивяващия се Тайни.

— Напипвам дъното — обявих пренебрежително, след като напъхах и рамото си.

— Това е бърлога за цяло котило, но сега няма нищо — каза Джо. Той освободи Тайни, който отново се вмъкна в дупката — аз бях извадил ръката си. Отрязаната му опашка замръзна неподвижно, той подуши разузнавателно три пъти, после се отдръпна и ни изгледа въпросително.

— Хайде — каза Стив, — да вървим!

— Къде е Анди? — попита Джо.

Анди седеше на земята между Дъми и Роувър. Той ровеше в козината на Роувър и търсеше бълхи — операция, която Роувър понасяше със спокойно мечтателно изражение на вирнатата си муцунка.

— Защо си довел Анди? — попита Бронсън с измъчена гримаса.

Анди погледна бързо към Джо в очакване на някакво задоволително обяснение за неговото присъствие.

— Защото го доведох, затова! — отговори грубо Джо. Той не се церемонеше с Клеветника. „Щом го видя, и ми се ще да го цапардосам“ — често казваше той и с това изразяваше своето мнение за Клеветника.

Тръгнахме по една конска пътека, която опасваше склона. Пътеката беше трудна за мен. Папратите, които я ограждаха, бяха високи и при всеки замах патериците ми срещаха жилавата им съпротива и се заплитаха в тях. Широките пътеки не ми създаваха такива проблеми и аз винаги ги предпочитах, когато бродех из гората, но по връх Турала всички пътеки бяха тесни и обрасли в папрат, висока до кръста. Аз вървях, като с едната патерица стъпвах върху пътеката, а краката ми и другата патерица си проправяха път през шубраките.

Никога не мислех за краката си. На тях не им беше нужна пътека. Тежестта ми падаше върху добрия крак само за миг, преди двата крака да се люшнат отново напред. Но състоянието на почвата, върху която се опираха патериците ми, препятствията, които им се препречваха — те бяха важни. Падането винаги идваше от подхлъзване на патерица или от удрянето й в някой камък, или от заплитането й в трева или папрат. Никога от това, че краката ми не са могли да завършат замаха си и да стъпят, където трябва.

В началото Джо се тревожеше, когато гледаше как краката ми се блъскат в папратите, докато покрай мен минава безпрепятствена пътека. Движението само на едната патерица по нея му се виждаше безсмислено. В неговите очи пътят, по който се движеха краката ми, решаваше лекотата на моето ходене и той все се оплакваше:

— Защо не ходиш по пътеката — по-лесно е!

Най-сетне му обясних, той каза само „проклета работа, нали“ и никога вече не отвори дума за това.

Стратегията, която приложих при отклоняването на Клеветника и Стив от намерението им да стигнат незабавно върха, успя и ние тримата стъпихме на билото едновременно. Срещнахме с удоволствие задухалия свободно в лицето ни вятър и отпратихме високи викове към ехото на кратера, който лежеше пред нас като дълбока купа.

Търкулнахме по стръмния склон една скала и наблюдавахме с въодушевление полетелия надолу камънак. Аз копнеех да го последвам, да видя с очите си какво се крие там долу, сред дърветата и папратите, които растяха на дъното.

— Чувал съм, че долу имало една голяма дупка и върху нея съвсем малко земя — казах. — Стъпиш ли на нея, край — падаш в кипящата кал и във всичко останало.

— Вулканът е изгаснал — каза Стив с присъщото му желание да противоречи.

— Може да е — възрази Джо предизвикателно, — все едно. А може и цялото дъно да е меко и готово да пропадне. Не се знае какво е долу. Дявол да го вземе, никой не знае.

— Бас държа, че едно време долу са живели чернокожи — каза Клеветника. — Ако слезем, можем да открием мястото. Мистър Тъкър намери веднъж тук горе някаква брадва.

— Това не е нищо — знам един човек, който има половин дузина такива — каза Джо.

— Аз ще сляза донякъде — каза Стив.

— Хайде! — въодушеви се Бронсън. — Ще бъде чудесно! И аз идвам. Хайде, Джо!

Джо ме погледна.

— Ще ви чакам тук — казах.

Склоновете на кратера бяха покрити с вулканични камъни и скали, които някога, много отдавна, преди да се втвърдят, са кипели, разтопени от страшна горещина. Имаше парчета вкаменена пяна, толкова леки, че дори не потъваха във водата. Искаше отломки от скали с гладка повърхност като застинала течност и кръгли камъни със зелена сърцевина. Тук-там по стръмните стени на кратера растяха отделни евкалипти, а големи площи бяха обрасли в папрат.

Моите патерици не можеха да се закрепят върху стръмната ронлива почва, а дори да успеех да намеря сигурно място, склонът беше толкова отвесен, че беше невъзможно да скоча. Седнах до патериците си и се приготвих да чакам.

Анди искаше на всяка цена да участвува в приключението.

— Няма да стигна далеч с Анди — опита се да ме успокои Джо. — Ако слезем до долу, той ще капне от умора. Ще отида до половината.

— Мога да вървя, докъдето искаш — запротестира Анди, като се мъчеше да успокои Джо.

— Няма да се бавим — увери ме Джо.

Наблюдавах как слизат надолу. Джо държеше Анди за ръка. Гласовете им постепенно се отдалечаваха, докато престанах да ги чувам.

Не се чувствувах нещастен, че не мога да отида с тях. „Останах, защото така реших, не поради своята безпомощност.“ — мислех си аз. Никога не се чувствувах безпомощен. Ядосвах се, но моят гняв се дължеше не на това, че не можех да ходя и да се катеря като Джо или Стив. Ядосвах се на Другото момче.

Другото момче беше винаги с мен. То беше сянката на моето аз: слабо и непрекъснато оплакващо се, подплашено и неспокойно, то винаги молеше да се съобразявам с него, винаги искаше да ме ограничава поради собствените си егоистични интереси. Презирах го и все пак се чувствувах отговорен за него. Във всички решителни моменти аз трябваше да се освобождавам от неговото влияние. Спорех с него, но не го убеждавах. Отблъсквах го с ярост и тръгвах по своя път. То носеше моето тяло и ходеше с патерици. Аз ходех до него с крака, силни като два ствола.

Когато Джо обяви, че ще слезе в кратера, Другото момче ми заговори бързо: „Помисли за мен, Алън. Недей! Достатъчно ме измъчи дотук. Не ме изморявай повече. Остани с мен да си поема дъх. Следващия път няма да ти преча.“ „Добре — уверих го аз, — но недей да прекаляваш, защото ще те зарежа. Аз искам да правя много неща и не си въобразявай, че ще ми попречиш.“

Така двамата останахме на билото: единият — убеден в способността си да прави всичко, което иска, другият — зависим от покровителството на първия.

До дъното на кратера имаше четвърт миля. Виждах момчетата. Те се спущаха надолу, отклоняваха се наляво и надясно, за да търсят по-лесни места, или уловили се за дънера на някое дърво, спираха за момент и се оглеждаха.

Вече очаквах да се обърнат и да започнат да се катерят назад, когато разбрах, че са решили да продължат и да стигнат до дъното. Почувствувах се измамен и извиках от негодувание.

Погледнах патериците си и само за миг помислих дали са в безопасност тук и дали ще запомня мястото, където ги оставям. После се обърнах и заслизах на четири крака. Чувах гласовете на момчетата, които бяха стигнали дъното — изследваха го и си подвикваха.

Отначало пълзях без много усилия, защото си проправях път през папратите и леко се плъзгах надолу с главата. Отвреме навреме ръцете ми изневеряваха и аз се свличах по очи, докато някакво препятствие се изпречваше на пътя ми, за да ме спре. Участъците от вулканична сгур преминах „на шейна“: плъзгах се, седнал, надолу сред каскада от чакъл и хвърчащи около мен ситни камъчета.

Близо до дъното, натрупана сред папратите, се издигаше купчина огромни камъни, някога стояли на върха. Още от времето на първите заселници всеки, който изкачваше планината, търкулваше някоя тежка скала от мястото й горе на ръба, където тя беше лежала полузаровена от незнайни времена, за да я наблюдава как ще се премята надолу, докато най-после се изтърколи и спре на дъното.

Тази преграда от натрупани канари представляваше трудно препятствие. Повдигнах се с цялата си тежест на ръце, за да спася колената си, и все пак, когато най-после отново се добрах до място, където можех да пълзя, колената ми бяха издрани и разкървавени.

Момчетата наблюдаваха през цялото време моето слизане. Най-после се изтърколих през последния пояс от тръстика върху равното дъно. Анди и Джо ме чакаха там.

— Как, по дяволите, ще се върнеш? — попита Джо и се отпусна на тревата до мен. — Сега сигурно минава три, а аз трябва да прибера патиците.

— Лесно ще се кача — отрязах аз и продължих с друг тон: — Мека ли е земята, както ти мислеше? Хайде да преобърнем някой камък и да видим какво има отдолу.

— Също като горе е — каза Джо. — Клеветника улови гущер, но няма да ти даде да го подържиш. Стив и той говорят за нас, когато не съм там. Погледни ги!

Бронсън и Стив стояха край едно дърво, говореха нещо и поглеждаха към нас с вид, който безпогрешно можеше да се определи като заговорнически.

— Чувам ви! — извиках аз. Тази лъжа беше традиционното обявяване на враждебност и Стив отвърна с нескривана ненавист:

— На кого говориш? — той направи крачка към нас.

— Не на теб — извика Джо. Той сметна този отговор за достоен и се обърна към мен щастливо ухилен: — Чу ли как му го казах.

— Погледни, те си тръгват — Клеветника и Стив бяха започнали да се катерят нагоре по кратера. — Пусни ги да вървят! Кой го е грижа за тях!

Клеветника погледна през рамо и изкрещя последната си обида:

— И двамата сте смахнати.

Джо и аз останахме разочаровани от лошокачественото предизвикателство: беше твърде бледо, за да вдъхнови остроумен отговор, и ние мълчаливо наблюдавахме как двете момчета си проправят път през камъните.

— Клеветника не може да се измъкне и от книжна кесия — заяви Джо.

— Аз мога, нали, Джо? — изписука Анди. Оценката на Анди за собствените му способности винаги се определяше от мнението на Джо.

— Да — отвърна Джо, стиснал една трева между зъбите си. — Все пак по-добре е да тръгваме — трябва да прибера патиците.

— Добре. — И добавих: — Няма нужда да ме чакаш, ако не искаш. Ще се справя сам.

— Хайде! — Джо стана.

— Чакай, искам да почувствувам, че съм тук, долу.

— Изглежда странно, нали? — каза Джо и се огледа. — Чуй как кънти: — Ей, е-е-й! — извика той и от ръба на кратера ехото отговори няколкократно „ей, ей“.

За известно време продължихме да викаме и виковете ни се търкаляха обратно по склоновете. Най-сетне Джо каза:

— Нещо не ми харесва тук. Да вървим.

— Защо, Джо?

— Като че ли ще се събори върху нас.

— Няма да падне, нали, Джо? — попита страхливо Анди.

— Не, само говоря така.

И все пак ни се стори, че заобикалящите ни стени ще се съборят над нас и ще затворят небето. Оттук долу то вече не приличаше на купол, който обгръща земята, а на нестабилен покрив, подпрян върху стени от камък и скали. Небето изглеждаше избледняло, прозрачно, лишено от познатата синева и незначително в сравнение с могъщите склонове, които се изправяха, за да го посрещнат.

А земята беше кафява… цялата кафява. Тъмнозеленият цвят на папратите се поглъщаше от този кафяв тон. Кафяви бяха и неподвижните мълчаливи камъни. Дори тишината беше кафява. Седяхме откъснати от ярките звуци на живия свят, който лежеше отвъд заобикалящата ни преграда, и през цялото време имахме чувство, че нещо огромно и враждебно ни наблюдава.

— Да вървим — казах, — чувствувам се кофти тук.

Слязох от камъка, на който седях.

— Никой няма да повярва, че съм бил тук.

— Това само ще докаже какви глупаци са — каза Джо.

Обърнах се и запълзях назад. При лазене нагоре по стръмен склон цялата тежест пада върху колената, а моите вече бяха ожулени и ме боляха. На слизане се облягах на ръцете си и от колената ми не се изискваха много усилия — само се подпирах на тях. Сега обаче трябваше да се боря за всеки метър. Бързо се уморих. Почивах често, забил лице в земята и разперил неподвижно ръце. Проснат в това положение, чувах ударите на сърцето си и те идваха сякаш отдън земя.

В началото, когато спирах да почивам, Джо и Анди седяха от двете ми страни и тримата разговаряхме, но след известно време вече се катерехме и почивахме мълчаливо, всеки потънал в собствените си мисли. Джо помагаше на Анди и същевременно се съобразяваше с мен.

Пълзях нагоре, нагоре и мълчаливо се подканях към по-големи усилия: „Хайде! Давай! И този път.“

Изкачихме се доста високо по склона на кратера и спряхме за поредната почивка. Лежах проснат върху земята и дишах тежко. Изведнъж притиснатото ми към земята ухо долови два глухи удара. Вдигнах очи към ръба на кратера. Там, очертани на фона на небето, стояха Бронсън и Стив, крещяха уплашено и махаха с ръце:

— Пазете се! Пазете се!

Камъкът, който те, подтикнати от някакъв внезапен импулс, бяха търкулнали към нас, още не беше набрал скорост. Джо го зърна в същия миг, в който го видях и аз.

— Дървото! — извика той.

Джо грабна Анди и тримата се хвърлихме към едно старо, сухо дърво край нас. Едва се добрахме до него и камъкът профуча с остро свистене и трясък, който разтърси земята. Гледахме как подскача лудо над папрати и повалени дървета надолу под нас и после чухме как с пронизителен трясък се заби в скритите под растителността канари. Камъкът се разцепи на две и парчетата му полетяха под ъгъл в различни посоки.

Уплашени от своята постъпка, Стив и Бронсън хукнаха да бягат.

— Махнаха се! — казах аз.

— Божичко! Виждал ли си такова нещо? Можеха да ни убият! — каза Джо. Но и двамата изпитвахме удоволствие, че такова нещо се беше случило тъкмо с нас.

— Почакай само да разкажем на момчетата в училище!

Продължихме катеренето оживени и разговаряхме за скоростта на камъка. Скоро обаче млъкнахме отново и докато аз почивах, Джо и Анди просто седяха и гледаха назад към кратера под нас.

Струваше ми се, че тримата заедно напрягахме сили и тяхното мълчание, подобно на моето, се дължеше на изтощение.

Спирах все по-често и по-често, а когато слънцето започна да залязва и небето зад ръба на вулкана пламна огненочервено, аз трябваше да се отпускам върху земята след всяко болезнено придвижване напред.

Най-сетне стигнахме върха. Легнах на земята. Цялото ми тяло трепереше като кенгуру, на което току-що са одрали кожата.

Джо седеше до мен с патериците в ръце. След малко каза:

— Почвам да се тревожа за тези патици.

Изправих се на крака, поставих патериците под мишници и така потеглихме надолу по планината.

XX

След всяко по-продължително скитане из гората се връщах в къщи изтощен и това тревожеше татко. Един ден той каза:

— Недей ходи толкова далеч, Алън. И тук наблизо има гора.

— Но няма зайци — отвърнах аз.

— Не, няма — той, се загледа замислено в земята. — Трябва да ходиш на лов, нали?

— Не, не трябва, но обичам. Всички момчета ходят. Обичам да излизам с Джо. Той спира, когато се уморя.

— Да, Джо е добро момче — съгласи се татко.

Той се умълча и аз побързах да го уверя:

— Умората няма значение.

— Да, вярно е. Ти наистина трябва, да премериш силите си със съдбата. Във всеки случай захвърляй всичко и лягай, щом се почувствуваш уморен. Дори и на най-добрия кон се полага почивка, когато склонът е стръмен.

Татко спести малко пари и започна да следи обявите за оказионни продажби в „Ейдж“. Един ден той написа писмо и след няколко седмици отиде до Балунга, откъдето се върна с един инвалиден стол, изпратен по влака.

Когато си дойдох от училище, столът вече стоеше на двора. Погледнах го смаян.

— За тебе е. Скачай на седлото и го пришпорвай! — извика татко от задния двор.

Столът беше тежък и тромав, направен без оглед да се спести нещо от теглото му. Отзад имаше две велосипедни колела, по-големи от нормалните, а отпред едно малко, прикрепено към рамката чрез излята вилка. Две дълги дръжки, по една от всяка страна на седалката, бяха прикрепени върху пръчки, съединени с коленчатия вал на оста. Дръжките се движеха напред-назад последователно: когато едната отиваше напред, другата се връщаше назад. Дясната ръчка имаше приспособление, с помощта на което предното колело се въртеше наляво или надясно.

Необходими бяха доста усилия, за да се подкара столът, но веднъж задвижен, той се управляваше леко с ритмични движения на ръцете.

Качих се в него и поех из двора — първоначално с тръскане и подскачане, но скоро се научих за миг да отпускам дръжката на края на всяко завъртване и столът започна да се движи плавно като велосипед.

След няколко дни вече препусках по шосето, а ръцете ми се движеха като бутала. Ходех на училище със стола, а моите съученици започнаха да ми завиждат. Те се катереха по него, за да се повозят заедно с мен. Едни сядаха на колената ми, други се настаняваха на вилката. Седналият отпред улавяше дръжките малко по-долу от мен и ми помагаше при въртенето. Наричахме това „отработване на возенето“ и аз качвах всеки, който си отработваше разходката.

Ръцете на момчетата обаче не бяха тренирани от патерици, те бързо се уморяваха и ме оставяха да въртя ръчките без тяхна помощ.

Инвалидният стол разшири обсега на моето придвижване и аз вече можех да стигам до река Турала. Реката беше на три мили от нас и аз я виждах само на празниците на неделното училище или когато татко имаше натам път с двуколката.

Джо ходеше често на реката да лови змиорки и сега аз можех да го придружавам. Връзвахме двете бамбукови въдици зад седалката, слагахме при краката чувал от захар за змиорките и потегляхме. Джо сядаше отпред и действуваше с кратки бързи движения, а аз улавях дръжките по-нагоре и въртях с по-бавен и по-продължителен замах.

Събота вечер винаги отивахме за риба. Тръгвахме късно следобед и пристигахме при Мъкелъмовата дупка преди залез слънце. Мъкелъмовата дупка беше дълга тъмна ивица вода, дълбока и спокойна. Бреговете й бяха обрасли с евкалипти, чиито могъщи клони се протягаха над водата. Стволовете бяха възлести и изкривени, обгорени от горски пожари, а някои носеха дълги листообразни белези, останали от времето, когато някой чернокож обитател на гората бе обелил кората, за да си направи кану.

Около тези белязани дървета ние с Джо измисляхме различни истории. Изследвахме усърдно кората, търсехме следи от каменната секира, която е била използувана при отделянето на кората от стъблото. Някои от белезите бяха малки: не надминаваха детски ръст, и ние знаехме, че кората е била използувана за колумони — плоски табли, в които туземците приспиваха бебетата си или носеха набраните плодове и корени.

Водите на Мъкелъмовата дупка докосваха огромните, свити на кълбо корени на едно такова дърво. В тихите нощи, когато нашите плавки лежаха неподвижно върху лунната пътека на реката, тъмната повърхност до краката ни изведнъж се раздвижваше и ръбът на образувалите се вълнички заблестяваше, после се разтваряше и над водата се показваше птицечовката. За миг тя ни разглеждаше с острите си очички, после извиваше тяло и се връщаше в дупката си сред подводните корени на старото дърво.

Птицечовките обичаха да плуват нагоре срещу течението на реката, а после се спускаха назад с глави, обърнати все още към течението, за да посрещат червеите и ларвите, които то носеше. Понякога ги взимахме за риби, защото при плуването им над водата се виждаха само извитите им гърбове. Тогава хвърляхме въдиците си към тях, а ако някоя захапеше, ние я измъквахме на брега, опипвахме кожата й и си казвахме колко много бихме искали да я имаме, после я пускахме обратно във водата.

В дупките под дървото живееха и водни плъхове. Те измъкваха миди от тинята на дъното, чупеха черупките върху гладката повърхност на някой голям корен, а ние събирахме парченцата и ги носехме в къщи на домашните птици.

— Най-хубавото нещо за птиците — казваше Джо, но той винаги си служеше със суперлативи. Например той описваше моя инвалиден стол като „най-доброто нещо, произведено някога“, и се питаше защо не организират спортни състезания с инвалидни столове.

— Ти лесно ще станеш шампион — ме уверяваше Джо. — Да кажем, че застанеш на стартовата линия заедно с другите. Това няма никакво значение, защото никой не притежава такива силни ръце. Ще ги обърнеш като нищо.

Така разправяше Джо, докато, седнали един срещу друг, ние движехме ритмично ръце на път за реката. Тази вечер бяхме в чудесно настроение, защото имахме „кълбо“.

Да се ловят змиорки с въдица е приятно, но с кълбо преживяването е далеч по-интересно, при това удоволствието и уловът са много по-големи.

„Кълбото“ се прави от червеи, нанизани на дълъг вълнен конец, докато се получи един червей от няколко ярда. Този тежък шнур от червеи се навива на кълбо и се закачва на въдицата. Поплавъка не се поставя. „Кълбото“ се хвърля във водата и щом потъне на дъното, почти веднага някоя змиорка го захапва и пилообразните й зъби се заплитат във вълнения конец.

Почувствуваш ли теглене на въдицата, измъкваш с рязко движение змиорката от водата и тя пада заедно с кълбото на брега до теб. Трябва бързо да я сграбчиш, иначе тя може лесно да се изплъзне обратно във водата, прерязваш с нож врата й и я хвърляш в чувала.

Змиорките са слузести и лесно се изплъзват. Понякога се случваше да измъкнем две едновременно и двамата с Джо се хвърляхме, улавяхме ги, изпущахме ги и пак се хвърляхме върху тях. Докато чакахме рибата да клъвне, ние търкахме дланите на ръцете си с пръст, за да не ни се изплъзват уловените веднъж змиорки. Размесен със слуз, прахът скоро се превръщаше в кал и след известно време трябваше да измиваме ръцете си и отново да ги натриваме със суха пръст.

Стигнахме до старото дърво, запалихме огън и сложихме да кипне чайникът, в който мама предварително бе поставила чай и захар. Наблюдавахме как ято диви патици се приближаваше бързо, като се движеше срещу течението на реката, и следваше прилежно всеки завой, но после рязко се вдигна, щом ни зърна.

— Страшно много патици има по тази река — каза Джо със сандвич от дебело парче сланина и хляб в ръка. — Съгласен съм да ми дават по едно пени на патица, да кажем, оттук до Турала.

— Колко мислиш, че ще събереш? — попитах аз.

— Най-малко сто лири — отвърна Джо. Той винаги боравеше с кръгли числа.

За Джо сто лири бяха цяло състояние.

— Човек няма да знае какво да ги прави! Всичко можеш да си купиш със сто лири.

Темата беше вълнуваща.

— Можеш да си купиш пони — казах аз — и седла! Ех! Ако искаш, можеш да си купиш и книга… Е, дори да я дадеш на някого и той да не ти я върне, това няма да има значение.

— О, лесно ще си я вземеш, нали ще знаеш у кого е?

— Може и да не знаеш — настоявах аз, — човек не винаги помни на кого е дал книги.

Изтърсих трохите от ръката си във водата. Джо каза:

— Не плаши змиорките! Те са ужасно страхливи, още повече че тази нощ има източен вятър, а те не кълват, когато той духа.

Джо се изправи, наплюнчи пръст, като го пъхна в уста, после го вдигна във въздуха и постоя така известно време.

— Да, източен, правилно. Студенее ми от източната страна.

Но змиорките кълвяха повече, отколкото Джо предполагаше. Щом извадих „кълбото“ от тенекиената кутия, в която го държахме, и го хвърлих в реката, почувствувах теглене на въдицата. Дръпнах пръчката нагоре и изтеглих „кълбото“ и закачената за него змиорка на брега. Тя се преметна върху тревата и запълзя към водата като змия.

— Дръж я! — изкрещях аз.

Джо я сграбчи и тя се заизвива в ръцете му, докато аз отварях ножчето. Прерязах гръбнака й над врата и я пуснах в чувала, поставен до огъня.

— Ето първата! — със задоволство каза Джо. — Източният трябва да е утихнал, което е добре. Тази вечер ще имаме богат улов.

В единадесет часа бяхме уловили вече осем змиорки, но Джо искаше десет.

— По-добре е да са десет — разсъждаваше той. — По-добре звучи, като кажеш „снощи уловихме десет“, отколкото „уловихме осем“.

Решихме да останем до дванадесет часа. Луната беше изгряла и светеше доста силно, за да ни сочи на връщане пътя. Джо събра още дърва. Беше студено, а ние нямахме топли дрехи.

— Хубаво нещо е огънят! — казах аз и започнах да хвърлям сухи клони, докато пламъците се издигнаха високо над главите ни.

Джо пусна наръча дърва, който държеше, и хукна към раздвижилата се въдица. Той метна змиорката на брега. Тя падна близо до огъня, а кожата й блесна сребристочерна, когато се изви, за да избяга от топлината.

Това беше най-голямата змиорка, която някога бяхме улавяли. Хвърлих се върху й, но тя се изскубна и се плъзна към водата. Търках отчаяно ръце в пръстта и запълзях подир нея, но Джо беше пуснал пръчката и успя да я сграбчи точно на ръба над водата. Змиорката се извиваше в ръцете му, въртеше глава и опашка. Джо я стискаше ожесточено, но в края на краищата тя успя да се измъкне из ръцете му и падна на земята. Той се метна върху й точно когато тя се гмурваше в реката, подхлъзна се в калта и падна до кръста във водата.

Обикновено Джо не ругаеше, но сега започна да проклина високо. Изглеждаше много смешен, застанал така до кръста във водата, но аз не смеех да се усмихна. Той изпълзя на брега, изправи се, разпери ръце и загледа локвата, която се образуваше около краката му.

— Ще ям калай за това — гласът му звучеше загрижено, — дявол да го вземе, да! Трябва да си изсуша гащите на всяка цена!

— Свали ги и ги изсуши на огъня — предложих. — Ще стане бързо. Ей, как ти се изплъзна!…

Джо се обърна и погледна реката.

— Най-голямата змиорка, която съм виждал в живота си. Не можех да я обхвана с ръце. А тежка!… Божичко! Колко тежка беше! Ти усети ли я?

Това беше чудесен повод да съчиним нещо, което не можеше да се провери, и ние здравата се заловихме за него.

— Цял тон — казах аз.

— Положително — съгласи се Джо.

— А как се мяташе — възкликнах аз, — бореше се като змия!

— Обви се около ръката ми и помислих, че ще я счупи — Джо спря и започна да събува панталоните си с такава бързина, като че ли някаква голяма мравка го беше полазила. — Ей! Трябва да ги изсуша!

Забих края на един чаталест клон в земята и го наклоних към огъня, където панталоните щяха да изсъхнат по-бързо на излъчващата се топлина.

Джо извади от джобовете си парче наквасена връв, пиринчена топка от брава и няколко топчета, постави ги на земята, после окачи панталоните на клона и започна да танцува край огъня, за да се стопли.

Метнах кълбото обратно в реката с надежда да уловя змиорката, която току-що бяхме изтървали, и когато най-сетне почувствувах тегленето, дръпнах пръчката с такава сила, сякаш вдигах огромна тежест.

Гърчещата се змиорка, увиснала на кълбото, блесна високо във въздуха над главата ми и падна зад мен право върху клона, на който висяха панталоните на Джо. Панталоните се намериха в огъня.

Джо се хвърли към пламъците, но се дръпна бързо, защото горещата вълна го парна в лицето. Той вдигна ръка, за да закрие лице, и се опита да издърпа панталоните с другата. После започна да тича около огъня и да ругае ожесточено. Най-сетне се сети, грабна въдицата от ръцете ми и се опита да достигне с нея пламтящите панталони и да ги измъкне. Той наистина успя да напъха края на въдицата под панталоните и уплашен, че беше загубил толкова време, замахна така нервно, че панталоните излетяха нагоре над пламъците, описаха огнена дъга върху нощното небе, а после, освободени от въдицата, цопнаха със свистене и кълбета пара във водата.

С угасването на пламъците потъмня и лицето на Джо. Черното петно на потъващите панталони се виждаше известно време върху блясъка на неспокойната вода, после изчезна, но наведен над водата, подпрял ръце на колене, Джо продължаваше да гледа, а огънят хвърляше розови отблясъци върху голия му задник.

— Боже мой! — промълви той.

Когато дойде на себе си и можеше да говори за нещастието, той заяви, че трябва веднага да се връщаме. Изгубил всякакво желание да улови десет змиорки, той се тревожеше само за това, че могат да го видят без панталони.

— Ходенето без панталони е забранено със закон каза той сериозно. — Ако ме види някой, свършено е с мен. Заловят ли те без панталони, веднага те напъхват в дранголника. Ето Стария Добсън (Джо имаше предвид един местен състезател по колоездене, който наскоро беше откачил) отиде в Мелбърн, мина през града гол и го затвориха, дявол знае за колко време. Трябва да си вървим! Поне да нямаше пълнолуние…

Бързо завързахме въдиците за стола, поставихме чувала със змиорките на стъпалото и потеглихме. Джо седеше на коляното ми, потънал в мрачно мълчание.

Товарът ми беше тежък и когато стигахме някое възвишение, Джо трябваше да слиза и да бута. Но хълмовете не бяха много и аз започнах да въртя все по-бавно и по-бавно.

Джо се оплакваше, че му е студено. Мен ме топлеше усиленото въртене на ръчките и освен това Джо ми пазеше завет от насрещния вятър. Той обаче трябваше да пляска голите си крака през цялото време, за да ги топли.

На една дълга, права отсечка от пътя, видяхме светлините на приближаваща се двуколка. Чуваше се и чаткането на конски копита. Казах на Джо:

— Струва ми се, че е сивият кон на стария О’Конър.

— Той ще е — каза Джо, — спирай! Не знаеш кой може да е с него, слизам. Ще се скрия ей там зад дърветата. Той ще помисли, че си сам.

Спрях стола край пътя. Джо изтича през тревата и изчезна зад тъмната групичка дървета.

Седях и гледах приближаващата се двуколка, доволен да почина малко и да помисля за пътя, който ми предстоеше още — леките места, дългите възвишения, нашата ливада и последното усилие пред къщи.

Фенерите на двуколката приближиха, каруцарят дръпна поводите и конят тръгна ходом. Когато се изравни със стола, той извика „стой“ и конят спря. Човекът се надвеси от седалката и се взря в мен.

— Добър ден, Алън.

— Добър вечер, мистър О’Конър.

О’Конър преметна юздите върху ръката си и затърси лулата си.

— Къде си бил?

— На риба.

— На риба? — извика той. — Бога ми! — той мачкаше тютюна между дланите си и мърмореше: — Чудя се за какъв дявол дете като тебе скита насам-натам посред нощ с тази проклета измишльотина. Ще се пребиеш, внимавай, казвам ти! — той повиши глас. — Някой пиян ще те прегази като нищо — да знаеш, така ще стане!

Той се наведе над калника и плю на земята.

— Да пукна, ако мога да разбера твоя старец. И мнозина други не могат да го разберат. Сакато дете като тебе трябва да лежи в леглото си! — той сви рамене с негодувание. — Е, слава богу, това не е моя грижа! А намира ли ти се кибрит?

Смъкнах се от стола, развързах патериците, прикрепени отстрани на седалката, и му подадох кибрит. Той драсна клечка и я приближи до лулата си. Пламъкът над нея ту се разгаряше, ту угасваше, докато той дърпаше ожесточено и издаваше гърлени звуци. После ми подаде кутията, вдигна глава и продължи да дърпа стърчащата от устата му под прав ъгъл лула. Най-сетне тя лумна с ярък блясък.

— Да, всеки с грижите си. Ето аз, с тоя ревматизъм в рамото, нещо ужасно. Разбирам какво значи… — Той събра поводите, после спря и попита: — Как вървят работите на твоя старец напоследък.

— Много добре — отвърнах, — обяздва пет коня на мисис Карутърс.

— На мисис Карутърс!… — изсумтя г-н О’Конър. — По дяволите! — после добави: — Попитай го ще вземе ли моята тригодишна кобилка. Трябва да я обязди. Кротка е като агне. Колко взима?

— Тридесет шилинга.

— Много е — каза той твърдо, ще му дам една лира — достатъчно е. Тя няма да му отвори работа за пет пари. Питай го!

— Добре — обещах аз.

Той дръпна юздите.

— Да пукна, ако знам защо дете като тебе се скита нагоре-надолу в такава мръсна нощ — мърмореше той. — Дий!…

Конят се изправи и потегли.

— Е, хайде…

— Лека нощ, мистър О’Конър.

След като той отмина, Джо се показа измежду дърветата и затича към мене.

— Съвсем вкочанясах — измърмори нетърпеливо той. — Ако си свия краката, ще се счупят. Защо стоя толкова дълго? Хайде да тръгваме! Бързо!

Той се покатери върху коляното ми и ние отново потеглихме. Джо трепереше здравата между тревожните си и гневни възклицания за изгорените, панталони.

— Мама ще изстине, като ме види. Имам само един чифт още и дъното им е пробито.

Опрял чело върху гърба на Джо, аз дърпах и бутах ръчките с всичка сила. Столът подскачаше по неравния път, дългите въдици потракваха една в друга, а змиорките в чувала при краката ни се плъзгаха ту на едната, ту на другата страна.

— Едно поне успях да сторя — утешаваше се Джо, — извадих всичко от джобовете, преди панталоните да изгорят.

XXI

Веднъж един скитник, спрял край нашата порта, ми разказа, че познавал някакъв човек, на когото двата крака били отрязани и пак можел да плува като риба. Често мислех за този човек, който плувал като риба, и се мъчех да си представя как се държи над водата само с помощта на ръцете си.

Притежавах поредица от юношеското списание „Другари“, подвързана в голям том. Там имаше статия за плуването. Статията беше илюстрирана с три рисунки на мъж с мустаци в раиран бански костюм. На първата рисунка той стоеше с вдигнати над главата ръце, в следващата ръцете му образуваха прав ъгъл с тялото, а на последната те стояха прибрани до тялото му. Стрелки в посока от раменете към коленете подсказваха, че той движи ръцете си надолу — „гръден удар“, както го наричаше авторът. Този термин малко ме отблъскваше, защото винаги свързвах думата „гърда“, с майка, която храни своето бебе.

В статията се споменаваше, че при плуване и жабата си служи с гръден удар. Улових няколко жаби и ги пуснах в кофа с вода. Те плуваха надолу към дъното, обикаляха го, после пак се вдигаха към повърхността и стояха с подадени навън носове и широко разперени неподвижни крака. От тези наблюдения върху жабите не научих много, но твърдо реших да се науча да плувам. През летните вечери започнах да се измъквам със стола си и да отивам до едно езеро на три мили от къщи, където се упражнявах.

Езерото се криеше в една дупка със стръмен, висок бряг, който се издигаше терасовидно на 200–300 ярда над водата. Вероятно терасите продължаваха под водата, защото на няколко ярда от брега дъното рязко свършваше и се губеше в дълбочини, от които се протягаха тънките стебла на водорасли, а водата беше студена и неподвижна.

Никой от моите съученици не можеше да плува. И никой от мъжете в Турала, които познавах. Наоколо нямаше удобни места за къпане и само в много горещите летни вечери, и то ако някой много настояваше, мъжете се изкушаваха да отидат до езерото, което се смяташе за много опасно място.

Децата се предупреждаваха да стоят далеч от него, въпреки това отвреме навреме момчетата пренебрегваха забраната на родителите си. Те се плискаха във водата край брега и се опитваха да плуват. Ако в тези случаи присъствуваха и възрастни, те ме държаха под око и не ми позволяваха да се приближа до „дупките“, както наричахме местата, където дъното пропадаше и водата ставаше по-дълбока. Те ме пренасяха до някоя плитчина край брега и щом забележеха, че пълзя през камъните към калния пояс, който ограждаше езерото, се разтревожваха.

— Чакай, ей сега ще те пренесем! — викаха те и привличаха върху мен вниманието на всички присъствуващи. Когато бяхме сами, момчетата не забелязваха, че аз пълзя, вместо да ходя като тях. Те ме пръскаха с вода, мажеха ме с кал или падаха върху мен и ме налагаха с мокри пестници, когато се борехме.

В битките с кал аз бях отличен прицел, защото не можех да бягам, нито да гоня този, който ме нападаше. Лесно можех да се измъкна от играта: трябваше само да извикам „ечемик“ и да се призная за победен. Но ако направех това, щях да загубя правото да участвувам в игрите. Щях да стана зрител и щяха да се отнасят към мен, както към момичетата.

Аз действувах напълно несъзнателно. Не разбирах, че поведението ми определяха подбуди, породени от желанието да си обезпеча равноправие. Действувах импулсивно, ръководен от стремеж, който не можех да разбера и да обясня. И така, когато пред мен се изправяше момче, решило да ме замеря с кал, аз запълзявах право срещу него. Не обръщах внимание на пълните шепи, с които то ме обсипваше, и на това, че щом стигнех до него и посегнах да го хвана, то се обръщаше и побягваше.

Така постъпвах и когато се биехме с тояги: хвърлях се в боя и приемах ударите, защото само по този начин можех да запазя уважението, което децата изпитваха към тези, които се отличаваха в игрите.

За всички деца плуването беше много високо постижение. Обикновено се приемаше, че знаеш да плуваш, щом можеш да лежиш с лице върху водата и да се придвижваш напред с подпрени на дъното ръце. Но аз исках да плувам на дълбокото и тъй като другите деца ходеха много рядко на езерото, започнах да отивам самичък там.

Оставях стола си в акациевата горичка горе на брега, пропълзявах долу по тревистите тераси до самия край на езерото. Там се събличах и после през камъните и калта стигах до пясъка. Тук сядах във водата, която достигаше едва до гърдите ми.

Статията в „Другари“ не споменаваше нищо за това, че ръцете трябва да се свиват и изтласкват напред така, че да не оказват съпротива на водата. Според моето тълкуване на рисунките, ръцете трябваше само да се движат изправени нагоре-надолу.

Достигнах етап, в който със силни движения можех да се задържам на повърхността на водата, но не можех да напредвам и едва на втората година след разговор с друг скитник край пътната врата аз разбрах как трябва да движа ръцете си.

Сега вече бързо се научих и най-после настъпи денят, когато почувствувах, че мога да плувам навсякъде. Реших да се изпробвам върху „дупките“.

В тази гореща лятна вечер езерото беше синьо като небето. Съблечен, седях на брега и наблюдавах черните лебеди вътре във водата. Те се издигаха и снишаваха, отпускаха се върху вълните, докато аз спорех с Другото момче, което ме караше да си вървя в къщи.

„Ти можеш да преплуваш с лекота сто ярда покрай брега — разсъждаваше то. — Никое друго момче в училище не е способно на това.“

Не му обръщах внимание. Тогава той каза:

„Виж колко е пусто…“

Самотата ме плашеше. Около езерото не растяха дървета. То лежеше открито под небето и около него винаги тегнеше някаква неподвижна тишина. Отвреме навреме се чуваше вик на лебед, но този меланхоличен тон само подчертаваше самотността на мястото.

След известно време пропълзях във водата и продължих навътре, като загребвах с ръце, за да се държа изправен. Така стигнах до ръба на една дупка и се потопих в нейната тъмна синевина и хлад. Застоях се там, като движех ръце и гледах надолу в бистрата вода. Виждах дългите бледи стебла на водораслите, които се протягаха от стръмните брегове на подводните тераси и се полюляваха като змии. Вдигнах поглед към небето — то се простираше над мен огромно: един празен купол, от небе с основа от синя вода. Чувствувах се сам в света и изпитвах страх.

Постоях така известно време, после поех дъх и замахнах над дупката. Тръгнах напред, но един студен филиз от водораслите се заплете за миг във влачещите се крака, после се изплъзна и аз плувах върху водата с чувството, че тя се простира под мен до безкрая.

Исках да се върна, но продължавах да движа ръце бавно и ритмично и непрекъснато си повтарях наум: „Не се плаши сега! Не се плаши сега! Не се плаши сега!“

Започнах бавно да се обръщам и едва когато застанах с лице към брега, видях колко съм се отдалечил. Изпаднах в паника и разпених водата с ръце, но гласът вътре в мен продължаваше да звучи, аз се овладях и отново заплувах бавно.

Измъкнах се на брега като изследовател, който се завръща у дома след дълго, изпълнено с лишения и опасности пътуване.

Брегът на езерото вече не изглеждаше самотно страшно място, а приятен, слънчев, тревист кът и докато се обличах, аз весело си подсвирквах.

Можех да плувам!

XXII

Огромни евкалипти хвърляха сянка над нашата врата. По земята под тях бяха разхвърляни съчки, клони, листа и недогорели главни. Скитниците, които минаваха по пътя, често спираха да почиват тук, сваляха торби от рамо и оглеждаха замислено къщата и купчината дърва за цепене, преди да си изпросят нещо за ядене.

Мама беше добре известна сред скитниците, чийто маршрут минаваше край нашия дом. Тя винаги им даваше хляб, месо и чай, без да ги кара да цепят дърва.

Татко, кръстосвал сам някога Куинсланд с торба на рамо, познаваше добре живота на скитниците. Той винаги ги наричаше „пътници“ или „птици“. Брадатите мъже, които предпочитаха горите, наричаше „горски птици“, а тези, които идваха от равнините — „полски птици“. Веднага ги разпознаваше и веднага можеше да каже дали са съвсем „изтънели“, или не.

Когато някой скитник спреше да пренощува край нашата порта, татко казваше, че е зле.

— Ако е добре, той ще продължи към кръчмата — обясняваше ми той.

От двора на конюшнята той често наблюдаваше как скитниците отиваха с чайниците си до кухненската врата. Ако скитникът задържаше капака, когато подаваше чайника на мама, татко се усмихваше и казваше, че е „стар вълк“.

Помолих го да ми обясни какво означава, ако някой задържи капака, като подава чайника на мама.

— Броди ли човек по пътищата, попада на различни хора. Има такива, на които им се свиди дори миризмата на мазния парцал. За да получиш нещо от такива, трябва да ги обработваш дълго, като че ли си овчарски пес. Да кажем, искаш чай и захар — това винаги ти е нужно. Слагаш няколко листенца чай на дъното — не много, за да разбере домакинята, че си закъсал с чая. Когато излезе на вратата, ти не я молиш за чай. Искаш само капка топла вода, за да си приготвиш чая, и казваш: „Имам чай, стопанке“. Тя взима чайника, а ти задържаш капака и добавяш, като че току-що си се сетил: „Ако нямате нищо против, пуснете и малко захар, госпожо“. Като налива горещата вода в чайника, жената вижда, че листенцата не биха могли да оцветят и една плюнка, и добавя още чай. Може би не й се иска, но не й е удобно да върне чайника с толкова слаб, като помия чай. После слага и захар — и вече имаш всичко.

— Но защо задържат капака? — настоявах аз.

— Ако чайникът е захлупен, никога няма да получиш достатъчно. Без капак не им е удобно да ти го върнат полупразен.

— Но мама не е такава!

— По дяволите, разбира се, не! Ако я оставиш, тя и обувките от краката си ще събуе.

— Правила ли го е? — попитах заинтересован и си представих как мама си събува обувките и ги подава на някой скитник.

— Е, не… не се е стигало дотам. Тя би могла да им дава стари дрехи и обуща, но всеки дава дрехи. Храна искат те, особено месо. Но храната струва пари и затова повечето хора предпочитат да им дават чифт стари панталони, които вече не носят. Когато пораснеш, давай месо на тези мъже!

Понякога скитниците оставаха да пренощуват в нашата плевня. Една мразовита утрин, когато Мери излязла да нахрани патиците, видял някакъв скитник заспал на земята. Човекът бил покрит с тънко одеяло и вкочанен като дърво. По брадата и веждите му имало скреж и когато се събудил, той не можал да се изправи, докато слънцето не го затоплило. След този случай, щом видеше скитник, спрял да почине край нашата порта, Мери ме пращаше да му кажа, че може да пренощува в плевнята. Аз винаги отивах в плевнята с човека и мама пращаше по Мери моята вечеря заедно с неговата. Тя знаеше, че обичам скитниците. Обичах да слушам техните разкази за чудесните места, които са видели. Татко казваше, че ме будалкат, но аз не мислех така.

Веднъж показах на един стар скитник моите заешки кожи, а той ми разправи, че там, откъдето идвал, зайците били толкова много, че трябвало да ги разбутваш, за да поставиш капан.

Нощта беше прашна и аз го посъветвах да покрие лицето си с един брой от „Ейдж“, за да се предпази от праха. Аз спях на задната веранда и винаги правех така.

— Колко прах може да издържи вестникът? — попива той и вдигна към устата си опушеното канче. — Един фунт?

— Да, така мисля — отвърнах несигурно.

— А мислиш ли, че ще издържи цял тон? — продължи той, като избърса капките чай от мустаците и брадата с опакото на ръката си.

— Не, няма.

— Ходил съм по места, където при прашна буря трябва да спиш с кирка и лопата.

— Защо?

— За да можеш да се изровиш на сутринта — отвърна той и ме погледна със странните си малки очички, в които блещукаха пламъчета.

Вярвах всичко, което ми разказваха, и се огорчавах, когато татко се смееше на историите, които му повтарях: струваше ми се, че по такъв начин той критикува човека, от когото ги бях чул.

— Съвсем не! Аз обичам тия приятели! — обясни той. — Но разбираш ли, това са измислици — весели измислици и затова се смея.

Случваше се някой скитник, седнал край огъня си, да започне да вика по дърветата или да си мърмори нещо, загледан в пламъците. Тогава знаех, че е пиян. Те пиеха вино или дървесен спирт.

Имаше един скитник, наречен Цигуларя. Той държеше главата си наклонена на една страна, като че свиреше на цигулка. Беше висок, слаб и носеше три ленти.

Татко ми обясни, че една лента върху торбата носят новаците, които за първи път тръгват по пътищата, две ленти означаваха, че скитникът търси работа, три ленти — че в момента не желае работа, а четири ленти показваха, че собственикът им изобщо не желае да работи.

Винаги гледах лентите по торбите и когато видях трите върху торбата на Цигуларя, аз се зачудих защо не иска да работи.

Той пиеше дървесен спирт и като се напиеше, викаше на някакви въображаеми коне, които виждаше от другата страна на огъня.

— Хей! Стой! Дий, Принц! Дий, Дарки! Елате…

Понякога тичаше около огъня, размахваше въображаем камшик и налагаше коня, който го ядосваше.

В трезво състояние разговаряше с мен с писклив глас.

— Защо стоиш така и подскачаш от крак на крак като мокра кокошка? — рече той веднъж. — Приближи се!

Отидох при него.

— Седни! — и добави: — Какво ти е на крака?

— Хванах детски паралич — обясних аз.

— Гледай ти! — той поклати съчувствено глава и цъкна с език. После сложи дърва в огъня и добави: — Е, все пак имаш покрив над главата — и ме погледна — и дяволски умна глава като на породисто агне.

Обичах тези хора, защото никога не ме съжаляваха. Те ми вдъхваха самоувереност. В света, в който те съществуваха, патериците бяха по-малко нещастие, отколкото да спиш на дъжда или да ходиш бос, или да копнееш за глътка, която нямаш пари да си купиш. Пред себе си те не виждаха нищо освен пътя. Пред мен те виждаха по-светло бъдеще.

Казах на Цигуларя:

— Добро място за пренощуване, нали?

Той се огледа и отвърна:

— Да, предполагам, за този, който не е принуден да преспива тук — и се изсмя презрително. — Веднъж един нахал ми каза: „Вие, скитниците, никога не сте доволни. Ако някой ви даде сирене, търсите тиган да го пържите.“

— Да — казах му аз, — така е и с мен.

— Имал съм много случаи в моето странствуване, когато съм си казвал, че ако имам чаша чай и захар, ще бъда доволен. Но намеря ли чай и захар, поисква ми се да запуша, когато запуша, ще ми се да намеря добро място за пренощуване, намеря ли го, прищява ми се нещо за четене. „Нямаш ли нещо за четене? — попитах аз онзи нахал. — Виждам, че от теб не мога да очаквам ядене.“

Цигуларя беше единственият скитник, който носеше тиган. Той го вадеше от торбата за припаси и го оглеждаше със задоволство. После го обръщаше и почукваше с пръст дъното му.

— Солиден тиган, а… — казваше той. — Попадна ми близо до Милдюра.

Цигуларя измъкна от торбата увит във вестник черен дроб и се намръщи.

— Дробът е най-лошото нещо на света за тигана — каза той, сви устни и черните му мустаци щръкнаха замислено напред. — Залепя се като гипс.

Подобно на всички скитници Цигуларя непрекъснато се занимаваше с времето. Изучаваше небето и умуваше дали ще вали. Той нямаше палатка — в торбата си носеше само обичайните две сини одеяла, завити на руло около изпокъсани дрехи, и две-три тенекиени кутии от тютюн, в които беше цялото му имущество.

— Една нощ близо до Елмор върху мен се изля страшен дъжд. Беше адски тъмно и аз не можех да мръдна. Стоях така, подпрял гръб на един стълб, и размишлявах. На следната сутрин наоколо се простираше море от кал и аз трябваше да си проправям път из него. Тази нощ няма да вали — студено е. Но дъждът наближава. Може би утре ще удари тук.

Казах му, че може да спи в плевнята.

— А твоят старец? — попита той.

— Той е славен човек — дори ще ти постеле слама.

— С него приказвах следобед, нали?

— Да.

— Видя ми се добър. Наконтен е като франт, но разговаряше с мен, както аз сега с теб.

— Е, всичко е наред, нали?

— Разбира се. Смятам да преспя във вашия плевник — добави той. — Снощи гулях и стомахът ми нещо не е в ред — той погледна намръщено тигана, в който цвърчеше черният дроб, — нощеска имах ужасни кошмари. Сънувах, че спя под открито небе, дъжд се лее като из ведро, а чайникът ми се пробил и не мога да си направя чай. Ад! Събудих се облян в пот.

Докато разговаряхме, по пътя се зададе друг скитник. Беше нисък, широкоплещест, с брада и дълга тънка торба. Сухарникът му се люлееше празен пред него и той вървеше тежко и бавно.

Цигуларя погледна човека. По начина, по който наблюдаваше приближаването му, и по израза на лицето му, разбрах, че той не искаше този човек да спре тук, и се питах защо.

Новодошлият се приближи до огъня и пусна торбата в краката си.

— Добър ден — каза той.

— Добър ден — каза Цигуларя. — Накъде?

— Аделаида.

— Дълго ще вървиш.

— Да. Имаш ли цигари?

— Само фасове. Ако искаш, вземи.

— Става — човекът взе фаса, който Цигуларя му подаде, сложи го внимателно между свитите си устни и го запали с една главня от огъня.

— През Турала ли идваш? — попита той Цигуларя.

— Да. Днес следобед се добрах дотам.

— Как са месарят и хлебарят?

— Хлебарят е добре — има много баят хляб, но месарят не пуска и изгоряла кибритена клечка. Убива човека за късче кожичка от овнешко.

— Обиколи ли задната врата на кръчмата?

— Да. Намерих остатък от печено. Готвачката е добра — славна жена. Носът й е като лопата. Помоли я. Пази се обаче от нейния помощник. Един нисичък. За всяко нещо иска да го черпиш.

— А има ли джонита[1]?

— Не, но пази се от джони в Балунга — това е по-нататък — мръсен е. Спипа ли те пиян, направо те задържа.

— Имам само един шилинг, така че може да върви по дяволите.

— По на север ще се оправиш. Там горе вали и мъжете са в кръчмите. Ще се натъпчеш до пръсване.

Той отряза дебела филия от хляба, който мама му беше дала, раздели дроба, постави парчетата върху филията и я подаде на мъжа.

— Вземи, яж!

— Благодаря — каза мъжът. Известно време той дъвчеше мълчаливо, после запита: — Имаш ли игла и конец?

— Не — отвърна Цигуларя.

Мъжът погледна панталона си, разцепен на коляното.

— Карфица?

— Не.

— Обувките ми също не струват. Колко плащат по жътва тук?

— Седем шилинга на ден.

— Добре — каза мъжът кисело, — и се разплащат в събота за да не те хранят в неделя. Имаш ли още някой фас?

— Не. Останал съм с тези — каза Цигуларя. — Довечера има танцова забава в Турала. Утре сутрин ще намериш много фасове пред вратата. Мисля, че е време да тръгваш, иначе ще се стъмни, преди да стигнеш Турала.

— Да — отвърна мъжът бавно, — така мисля и аз — той се изправи. — Направо? — попита той, като метна чувала на гърба си.

— Не първия, втория завой. Около две мили.

Когато той си отиде, запитах Цигуларя:

— Този човек не беше ли добър?

— Чувалът, който метна на рамото си, беше от цигари — обясни Цигуларя. — Ние пъдим всички с такива чували. Никога нямат нищо, все от тебе искат. Ако такъв се повлече подире ти, ще го влачиш, докато ти смъкне кожата. А сега покажи ми плевнята.

Заведох го в плевнята. Татко, видял, че разговарям с него, вече беше хвърлил няколко наръча чисто сено.

Известно време Цигуларя гледа мълчаливо, а после каза:

— Ти не знаеш какъв късметлия си.

— Добре е да си късметлия, нали? — той много ми харесваше.

— Да.

Стоях, докато разви чувала си.

— Господи! — възкликна той и ме погледна: — Висиш като овчарски пес. Не е ли време да вървиш да пиеш чай?

— Да — отвърнах, — време е. Лека нощ, мистър Цигулар.

— Лека нощ — каза той кисело.

След две седмици Цигуларя изгоря в огъня си на осем мили от нас.

Човекът, който съобщи това на татко, разказа:

— Разправят, че няколко дни наред пиянствувал. През нощта се търкулнал в огъня — знаеш как става. Казах на Алек Симпсън, като идвах насам: „Подпалил се е дъхът му, така е станало. Сигурно догоре е бил пълен със спирт. Ако дъхът му се е подпалил, пламъците са пропълзели навътре в червата му като фитил.“ Бога ми, така е изгорял. Казах го на Алек Симпсън — знаеш ли, Алек купи моята кестенява кобила. Казах му го, преди да дойда насам, а той рече: „Дявол да го вземе, мисля, че си прав!“

Татко помълча, а после каза:

— И тъй, това е краят на Цигуларя, бедния просяк! Няма го вече — мъртъв е!…

[1] джони — прозвище за полицай (австралийски) — Б.пр. ↑

XXIII

Обикновено мъжете говореха с мен покровителствено — както и с повечето деца. А в присъствието на други възрастни изглежда им доставяше удоволствие да предизвикват смях за моя сметка — не защото искаха да ме наскърбят, а защото моята наивност ги изкушаваше да се шегуват.

— Алън, яздил ли си скоро някой буен кон? — питаха те. Аз приемах въпроса сериозно, понеже не можех да се видя през техните очи.

— Не — отвръщах, — но скоро ще започна!

Това се приемаше като повод за смях и шегаджията подканяше с поглед своите приятели да се включат във веселието.

— Какво ще кажете, а? Другата седмица той ще язди…

Някои мъже говореха с мен кратко и рязко, тъй като смятаха, че децата са скучни и не могат да кажат нищо интересно. Изправен пред такива хора, аз не намирах обща тема за разговор и мълчах неловко в тяхно присъствие.

От друга страна, открих, че скитниците и обитателите на гората, които живееха усамотено, често се чувствуваха неловко и несигурно, когато някое дете ги заговори, но ако им се отвърнеше с непринудена дружелюбност, те с удоволствие продължаваха разговора.

Такъв беше и старецът Питър Мъклауд. Той извозваше трупи от горските дебри на четиридесет мили от нас. Всяка седмица пристигаше с тежко натоварена кола, прекарваше неделята с жена си и после пак поемаше обратно. Той крачеше редом с конете или се изправяше в празната каруца и си подсвиркваше някаква шотландска песен.

— Добър ден, мистър Мъклауд — виках аз.

Той спираше и разговаряше с мен като с възрастен.

— Изглежда, че ще вали — казваше той.

Аз се съгласявах.

— Каква е гората там, където ходите, мистър Мъклауд — попитах аз един ден.

— Гъста като кучешка козина — отвърна той и добави на себе си: — Да, гъста е наистина. Дявол да я вземе, много е гъста!

Той беше висок мъж с черна лъскава брада и несъразмерно дълги крака. Когато ходеше, главата му се поклащаше, а големите му ръце висяха малко пред тялото. Татко казваше, че се разгъвал като дърводелски метър, но го обичаше, и твърдеше, че бил честен мъж и можел да се бие като тигър.

— Никой в околността не може да го победи. След няколко бири той е готов да се спречка с всеки. Як, силен мъж е, макар че сърцето му е нежно, но удари ли някого, този дълго помни.

От двадесет години Питър не беше стъпвал в черква. Според татко тогава влязъл, за да гласува против присъединяването на презвитерианците към методистите.

Веднъж в Турала дошли някакви мисионери и Питър след едноседмично голямо пиене решил да се завърне в лоното на църквата. Когато разбрал обаче, че от него се иска да се откаже от всякакво пиене и пушене, той се дръпнал като подплашен кон.

„Аз пия и пуша от четиридесет години за слава на бога — казал той на татко — и ще продължа за слава на бога.“

— Такива са горе-долу отношенията на Мъклауд с бога — обясни ми татко — и аз не мисля, че той се тревожи много за него, когато превозва трупите.

Представих си гората, която ми описваше Питър, като някакво вълшебно място: сред дърветата спокойно подскачаха кенгуру, а нощем цвърчаха опосуми. Мисълта за тази непокътната гора ме вълнуваше, „Девствена гора“ я наричаше Питър — гора, която не познава брадва.

Но тя беше много далеч, Питър пътуваше два дни и половина, за да стигне до лагера на секачите, и цяла седмица спеше край каруцата си.

— Бих искал да съм на ваше място.

Беше септември и аз бях във ваканция — училището беше затворено за една седмица. Бутах стола си подир впряга на Питър, защото исках да видя как неговите пет коня ще пият от коритото. Той поеше двата коня, впрегнати на стръките, с кофа и аз го наблюдавах от стола си.

— Защо? — попита той.

— Тогава ще мога да видя девствен лес.

— Дръж! — извика той на кобилата. Тя душеше кофата, която той й подаваше. Кобилата започна да пие шумно.

— Ще те заведа — каза той. — Имам нужда от някое добро момче да ми помага. Да, ще те заведа, когато поискаш.

— Наистина ли? — попитах, без да мога да скрия вълнението си.

— Разбира се — каза той. — Питай твоя старец дали те пуска.

— Кога тръгвате?

— Утре в пет часа от къщи. Слез в пет, аз ще те взема.

— Добре, мистър Мъклауд — казах. — Благодаря ви, мистър Мъклауд, ще бъда там в пет часа.

Не исках да говоря повече. Тръгнах за в къщи с най-голямата бързина, с която ръцете ми можеха да ме носят.

Разправих на мама и татко, че мистър Мъклауд е обещал да ме заведе в гората. Татко погледна изненадано, а мама запита:

— Сигурен ли си, че го е казал сериозно, Алън?

— Да, да — отвърнах бързо. — Той иска да му помагам. Ние сме добри приятели. Той сам го каза веднъж. Заръча да питам татко дали мога да отида.

— Какво точно ти каза? — попита татко.

— Каза да съм в пет часа сутринта у тях, ако ме пуснеш.

Мама изгледа татко въпросително и той отговори на погледа й:

— Да, знам, но в крайна сметка си струва.

— Не е толкова за пътуването — каза тя. — Пиенето и лошите приказки. Знаеш какви стават мъжете в гората, откъснати от хората.

— Вярно, ще има пиене и лоши думи — съгласи се татко. — Тук си права. Но това няма да му навреди. Момче, което не е виждало пияни хора, обикновено се пристрастява към пиенето, когато порасне. Същото е и с псуването — дете, което не е чуло лоша дума, може да започне да псува като хамалин, когато порасне.

Мама ме погледна и се усмихна:

— И тъй, ти утре ни напускаш, Алън?

— Само за една седмица — казах виновно, — когато се върна, ще ви разправя всичко.

— Спомена ли мистър Мъклауд нещо за храна? — попита мама.

— Не.

— Какво имаш в къщи? — татко погледна мама.

— Имам онова парче сланина за тазвечерния чай…

— Пусни го в една торба с няколко самуна хляб. Ще му стигне. Питър има чай.

— Трябва да тръгна оттук в четири — казах аз. — Не трябва да закъснявам.

— Ще те събудя — обеща мама.

— Помагай на Питър колкото можеш, сине — каза татко. — Покажи му, че породата ти е добра. Пали огъня, докато той храни конете. Има много работи, които можеш да вършиш.

— Ще работя — казах, — честна дума, ще работя.

Не стана нужда мама да ме буди. Аз чух скърцането на дъските в коридора, когато тя излезе от спалнята. Скочих от леглото и запалих свещта. Беше тъмно и студено и не знам защо, се почувствувах подтиснат.

Когато отидох при мама, тя беше запалила огъня и приготвяше закуската.

Влязох в Мерината стая и я събудих.

— Не забравяй да храниш птиците, нали, Мери? — казах. — Пускай Пет на разходка към пет часа. Опосумът има много зелеви листа, но ще трябва да му даваш и хляб. Днес смени водата на всички, защото забравих. Папагалът обича магарешки бодили — зад конюшнята има един.

— Добре — обеща тя сънливо. — Колко е часът?

— Четири без петнадесет.

— Божичко! — възкликна тя.

Мама ми беше забъркала едно яйце и аз започнах да го ям припряно.

— Не гълтай така, Алън — каза тя, — имаш много време. Изми ли се както трябва?

— Да.

— Зад ушите?

— Да, и врата.

— Сложих ти някои неща в тази торба. Не забравяй да си чистиш зъбите със сол всяка сутрин. Четката е в торбата. Сложих и старите ти панталони. Обущата ти чисти ли са?

— Мисля, че са…

Тя погледна краката ми.

— Не, не са. Свали ги, аз ще ги лъсна.

Мама отчупи парче вакса и я разми с вода в една чинийка. Аз стоях притеснен и нетърпелив, и чаках да намаже черната течност върху обущата ми. После тя ги търка дълго, докато заблестяха, и ми помогна да ги обуя.

— Нали те учих как да връзваш обущата си? Защо правиш връзките на възел?

Мама изнесе двете торби от захар до навеса, където държах стола си, и запали клечка кибрит, докато ги наглася върху подложката за краката и привържа патериците си отстрани.

Тъмнината пощипваше мразовито. В стария евкалипт подсвиркваше стърчиопашка. За пръв път ставах толкова рано и бях развълнуван от този нов ден, все още необезпокоен от хората, все още потънал в тишината на съня.

— Никой на света не е станал още, нали?

— Не — отвърна мама, — днес ти се събуди най-пръв от всички на света. Ще бъдеш послушен, нали?

— Да — обещах аз.

Тя отвори пътната врата и аз изхвръкнах почти с пълна скорост.

— Не толкова бързо! — извика тя след мен в мрака.

Под дърветата тъмнината ме обгърна като стена и аз намалих хода. Виждах върховете на дърветата, очертани върху небето. Познавах формата на всяко от тях. Знаех къде има дупки по пътя, на кои места е по-добре да пресека и да мина на отсрещната страна, за да избягна лошите участъци.

Хубаво ми беше да се чувствувам свободен, да правя каквото искам. Нямаше възрастни да ме наставляват. Сам ръководех действията си. Исках пътят до Питър Мъклауд да продължи, но същевременно исках и да стигна по-бързо.

Скоро оставих черния път зад гърба си и стъпих на шосето. Тук вече можех да се движа по-бързо и когато наближих портата на Питър, ръцете бяха започнали да ме болят.

Приближих се към къщата и чух железните подкови на конете да звънтят върху калдъръмения под на конюшнята. Мракът скриваше Питър и конете от погледа ми, но аз ги виждах с очи, създадени от звука. Поводите подрънкваха от нетърпеливото тъпчене на едно място, зърна зоб хвърчаха от ноздрите на пръхтящите коне, а вратата на конюшнята изтрополя, когато един кон мина край нея и я бутна. Гласът на Питър издаваше команди, излая куче и от кокошарника започнаха да се обаждат петли.

Спрях пред конюшнята. Питър тъкмо впрягаше конете. Отначало той не ме позна в тъмнината. Пусна ремъка на теглича, който държеше в ръка, пристъпи към стола и се взря в мен.

— Това си ти, Алън. Да пукна! Какво ще… бога ми, няма да дойдеш с мен, нали?

— Вие ме поканихте — отвърнах несигурно, уплашен, че може би не съм го разбрал правилно и той не е искал да дойда.

— Разбира се, че те поканих. От часове те чакам.

— Няма още пет…

— Да, вярно — измърмори той замислено. — Твоят старец е съгласен да дойдеш, нали?

— Да — уверих го аз, — и мама. Нося си торбата. Ето я — и аз вдигнах торбата, за да му я покажа.

Той се ухили в брадата си.

— Довечера и аз ще хапна от това — после промени тона: — Хайде! Пъхай каруцата си под навеса! В пет трябва да сме на път — лицето му отново стана сериозно. — Сигурен ли си, че баща ти те пуска?

— Да — настоях аз, — той иска да дойда.

— Добре — Питър се обърна към конете: — Хайде тръгвайте! — извика той, постави ръка върху задницата на единия кон и се наведе да вдигне тегличния ремък на другия.

Оставих стола си под навеса и застанах да го наблюдавам. С моите две торби приличах на пътешественик новак, който за пръв път ще се качва на кораб.

Каруцата на Питър представляваше тежка дървена платформа с железни колела и спирачки от евкалиптово дърво, които се задействуваха посредством винтова ръчка, която стърчеше отзад. Дървото беше избеляло и напукано от слънцето и дъжда. Нямаше странични подпори, но в четирите ъгъла стърчаха тежки железни пръти, завити накрая и пъхнати в специални гнезда, издълбани в напречната греда.

Дъното на каруцата се състоеше от тежки незаковани дъски, които шумно тракаха по неравните пътища. Имаше два чифта стръки — по един за всеки процепен кон.

Питър вдигна единия чифт стръки, закачи каиша на гръбния ремък, надянат на коня, към подвижната теглична кука на стръките, после заобиколи от другата страна при втория кон, застанал търпеливо до другаря си.

С шумни подвиквания „стой“, „хайде“ или „ей тук“, когато животното се размърдаше или откажеше да се подчини на ръката му, Питър впрегна двата коня в стръките.

Трите челни коня — водачите, стояха един до друг и чакаха Питър да затегне поводите помежду им и да закопчее хамутите им. Те не бяха така едри като двата коня в тегличите: бяха шотландска порода, а другите имаха йоркширска кръв в себе си. Питър впрегна конете, метна торбите със зоб и няколко чувала в каруцата, прегледа сандъка с провизии, за да види дали не е забравил нещо, и се обърна към мен:

— Това е всичко. Скачай! Дай да взема торбите.

Приближих се към предницата на каруцата, хванах се с една ръка за процепа, а с другата метнах патериците вътре.

— Да ти помогна ли? — Питър се приближи несигурно.

— Не, благодаря, мистър Мъклауд. Няма нужда.

Той се отдалечи и застана в очакване до главите на водачите. Повдигнах се на ръце, за да достигна с коляното на „добрия“ си крак процепа, после се протегнах и улових подопашния ремък на коня до мен. Изтеглих се нагоре, докато се подпрях върху задницата му. Конят беше топъл, твърд и вдлъбнатината разделяше гърба му на две могъщи планини от мускули. „Постави ръка върху един хубав кон и неговата сила ще премине в теб“ — ми казваше татко. От задницата на коня се метнах на платформата и седнах върху сандъчето с провизии.

— Готов съм — извиках на Питър.

Той прибра поводите, които, вързани на клуп, висяха окачени на хамута на външния кон, и се покатери до мен.

— Много мъже биха искали да се качват на каруцата като тебе — забеляза той, докато сядаше. После спря с поводите в ръце: — Искаш ли да седнеш на някой чувал със зоб?

— Не, тук ми е добре.

— Дий, Принс! — извика той. — Дий, Нагит!

Впрягът се раздвижи напред, веригите задрънчаха и хамутите заскърцаха. Каруцата зад тях подскочи и изтрополя. По небето на изток се беше появила бледа светлина.

— Обичам да тръгвам рано призори — каза Питър. — Тогава имам цял ден пред себе си. — Той се прозина шумно и изведнъж се обърна към мен: — Не си побягнал от твоя старец, нали? Той ти каза да дойдеш?

— Да.

Питър погледна мрачно към пътя.

— Не мога да разбера твоя старец.

XXIV

Водачите вървяха с отпуснати теглични ремъци, които се опъваха само когато изкачвахме възвишение или хълм. Мислех, че това не е справедливо към впрегнатите в стръките коне.

— Те вършат цялата работа — оплаках се аз на Питър.

— Тръгне ли веднъж, колата не тежи — обясни ми той. — Този впряг може да изтегли и пъкъла от корените му, ако поискам. Почакай да натоварим трупите, тогава ще видиш как теглят.

Зазоряваше се и от изток струеше розово сияние. В дърветата се обаждаха свраки. Струваше ми се, че нищо на света не би могло да бъде по-хубаво от това — да седя зад конски впряг рано сутрин и да слушам птиците.

От далечно пасбище долетя мъжки глас. Той викаше по някакво куче: „Назад! Назад!“.

— Това е старият О’Конър, извежда кравите — каза Питър, — подранил е тази сутрин. Сигурно ще ходи някъде. — Замисли се за миг. — Вероятно отива в Солсбъри на разпродажбата. Да, това ще е. Иска да купува двуколка — в гласа му прозвуча негодувание: — За какъв дявол ще купува двуколка, когато ми дължи десет лири за трупи.

Питър изплющя сърдито с поводите върху задницата на коня.

— По-живо! — а след малко каза примирено: — Това ми е наградата за доверието към хората: те се разхождат с двуколки, а аз с каруца.

Минахме през пустите улици на Балунга при изгрев слънце и скоро поехме по коларския път, който се виеше из гората. Тя постепенно се сгъсти и скоро навсякъде около нас се изправяха само дървета, а оградите на пасбищата останаха далече назад.

Прахът изпод конските копита се вдигаше високо във въздуха и после бавно се стелеше върху косите и дрехите ни. Колелата се блъскаха в протегнатите клонки на шубраците, край които минавахме, и каруцата подскачаше, когато попаднеше в някоя дупка на пътя.

Исках Питър да ми разкаже за своите приключения. Аз го считах за известен човек. Той беше герой на безброй случки, които мъжете разправяха, когато се съберяха да побъбрят. Според татко, в бара на хотела обикновено някой започвал така: „Говорите за бой! Аз видях как Питър Мъклауд се би с Дългия Джон Андерсън зад кръчмата в Турала“ и всички изслушвали разказа за боя, който продължавал два часа. „Да“, казвал мъжът, „отнесоха Дългия Джон на тарга“.

През цялата си дълга кариера в юмручния бой Питър бил победен само веднъж, но тогава бил толкова пиян, че не можел да стои на краката си. Един чифликчия, известен, че напада само в гръб, скочил върху Питър, за да се разплати за някаква стара сметка. Неговото неочаквано яростно нападение проснало Питър на земята. Когато Питър дошъл на себе си, чифликчията бил изчезнал. На следната сутрин, за изненада на чифликчията, още в зори Питър се появил пред краварника му и като сграбчил с могъщите си ръце горното перило на оградата, изревал със зачервено от яд лице:

— Толкова ли си добър и сега, колкото снощи? Ако е така, излез!

Чифликчията се вкаменил с ведро, пълно до половина с мляко, в ръка.

— Аз-ъ-аз не мога да се бия с теб сега, Питър — жално проплакал той и направил движение с ръка, което изразявало пълна капитулация. — Ти си трезвен. Ти можеш да ме убиеш, когато си трезвен.

— Ти се нахвърли върху ми снощи — настоявал Питър, малко объркан от този обрат на нещата. — Ела и ми дай реванш сега.

— Но снощи ти беше пиян — настоявал фермерът, — ти не можеше да стоиш на крака. Аз не мога да се бия с теб, когато си трезвен, Питър, това би значело, че съм луд.

— Е, дявол да ме вземе! — извикал Питър и усетил, че изпуска положението. — Излизай сега, страхливецо!

— Не, не искам да се бия с тебе, Питър. Не когато си трезвен. Наричай ме, както си искаш.

— Каква, по дяволите, ми е ползата от това, щом не искаш да се биеш? — Питър бил вбесен.

— Влизам ти в положението — казал чифликчията сговорчиво, — нищо не можеш да постигнеш с думи. Как се чувствуваш?

— Като подлютен цирей — измърморил Питър и се огледал, сякаш търсел някакво разрешение. Изведнъж се облегнал уморено на оградата. — Чувствувам се като краставо куче.

— Чакай да ти оправя вкуса — казал чифликчията, — имам малко уиски.

Според татко, Питър се прибрал в къщи с един куц кон, който фермерът му продал, но мама твърдеше, че конят бил добър.

Искаше ми се да чуя от Питър някаква подобна история и затова го подхванах:

— Татко казва, че се биете страшно, г-н Мъклауд.

— Нима? — възкликна той и по лицето му се разля доволна усмивка. Помълча малко и после каза: — Твоят старец има хубаво мнение за мен. Ние двамата отдавна се знаем. Слушал съм, че някога той бил голям бегач. Гледах го онзи ден — има стойка на негър. — И с променен тон: — Та той казва, че съм можел да се бия, така ли?

— Да — и добавих, — бих искал и аз да мога.

— Някой ден ти също ще можеш. Твоят старец не остава длъжен, а ти приличаш на него. Умееш да посрещаш удари. Ако искаш да станеш човек, трябва да се научиш да издържаш. Виж например, когато аз се забърках с братята Стенли. Те са четирима. Не ги познавах, но бях чувал за тях. Единият — мисля, че беше Джордж, излезе след мен зад бара и ме обиди. Когато аз заговорих за бой, той каза: „Помни, че съм само единият от Стенли“, а аз му отвърнах: „Пет пари не давам и за четирима ви заедно. Викай ги.“ Едва започнахме, и тримата му братя пристигнаха. Ето ме сега с четиримата.

— Те всички ли се биха с вас? — попитах.

— Да, всички. Хвърлих се и повалих единия. Докато падаше, пъхнах коляно в корема му и му извадих въздуха. Останалите трима добре ме озориха, но аз им влизах все ниско, това е най-добрият начин при бой с юмруци: удряй ниско! Не се грижи за лицето. Ако искаш да го изрисуваш, направи го, след като му извадиш въздуха. Застанах с гръб към стената и се биех ту с лявата, ту с дясната ръка. Поизпотих се малко, но ги свалих всичките. Боят не беше равностоен: понесох много удари, но спечелих, бога ми, така беше! — каза той, доволен от спомена. — Беше бой и половина.

Минахме през голяма просека, разчистена сред гората. Една полуразрушена ограда, направена от изсечени на самото място дървета, ограждаше пасбището. Новите фиданки и шубраци в него показваха, че гората отново се връща. Запустял, тревясал път водеше от мястото, където трябва да е била вратата, към изоставена хижа, направена от кора на дървета.

Тънки млади дървета вече обвиваха с листата си стените й.

Питър изведнъж се откъсна от мислите си и каза с ново оживление:

— Това е домът на Джексън. След минута ще ти покажа дънера, в който младият Боб Джексън си строши врата. Конят му се подплашил и го изхвърлил. Два месеца по-късно старият Джексън намота около себе си веригата на воловете и влезе в бента. После ще ти покажа бента. Дънерът не е далеч. Ей там — двадесетина ярда пред оградата. На гърдите му имаше подутина колкото главата ми. Изглежда е паднал точно върху дънера. Ето сега… къде е дънерът? — той се изправи в каруцата и напрегнато се взря в ливадата. — Ето го! Стой-й-й! Спрете, дявол да ви вземе!

Конете спряха.

— Ей там, отстрани… виждаш ли го? Близо до онази изсъхнала акация… стой! — извика той на един от конете, навел глава да отскубне няколко стръка трева. — Трябва да огледам пак дънера. Ела да ти го покажа.

Покатерихме се през оградата и се приближихме до един овъглен пън, който лежеше край затревена дупка и показваше притъпените разклонения на корените си.

— Казват, че този издатък го улучил в гърдите, а главата си ударил тук. — Питър посочи два издадени заострени корена върху пъна. — Конят му, чакай, откъде ли е идвал… аха, ей оттам — той очерта с ръка полукръг, който обхвана част от ливадата, — малко по встрани… после завил при онова дърво, мисля, че там е понамалил малко, минал край онази папрат и право насам по тази ивица трева. Изглежда, конят се е подплашил от дънера.

Той отстъпи четири крачки и премери разстоянието на око.

— Тук е изхвръкнал от седлото, конят се подплашил, внезапно е свърнал — Питър махна с ръка към оградата — и той е излетял надясно — спря за миг и се загледа в дънера, — без да разбере какво го е ударило.

След като се върнахме при каруцата, той ми разказа, че след смъртта на сина си старият Джексън се побъркал.

— Не точно луд. Просто нещо в него се пречупи, непрекъснато беше тъжен.

Минавахме покрай бента Питър отново дръпна юздите:

— Ето тук. При отсрещния бряг е дълбоко. Разбира се, бентът сега е затлачен. Той влязъл направо и вече не излязъл. Старата и другото момче веднага се махнаха. Тя го преживя ужасно. Всичко вдигнаха оттук. Сега не би могъл и сламка да намериш, за да си изчистиш лулата. Аз дойдох с каруцата и пренесох цялата им покъщнина в Балунга.

Дявол да го вземе, като ме видя, тя ме погледна, сякаш бях спасител. А на тръгване не издържа. Аз й казах, че нейният старец беше истински мъж. Но, според моята старица, това още повече я натъжило. Не знам…

Той подкара конете, а после каза:

— Казват, че за да се удавиш, трябва да не си с всичкия си. Може би, не знам… старият Джексън не беше луд. Той беше добър човек. Трябвало е само някой приятел да му каже: „Не падай духом!“, и всичко щеше да е наред. За нещастие този ден аз подковавах конете.

XXV

Тази вечер спряхме да нощуваме в една изоставена дърварска колиба. Питър разпрегна конете и извади чифт букаи и един звънец от торбата, която носеше в каруцата.

Повдигнах звънеца. Беше тежък, петфунтов звънец с плътен, звучен тон. Разлюлях го и се заслушах в звъна, който винаги свързвах с ясно горско утро, влажни от роса листа и птичи песни. Пуснах звънеца върху земята — разстоянието беше само няколко инча, но Питър, който смазваше букаите, извика сърдито:

— По дяволите! Недей! Не трябва да го пускаш. Ще се повреди. Дай да видя! — и протегна ръка към звънеца.

Вдигнах звънеца от земята и му го подадох.

— „Монган“, най-хубавият звънец в Австралия — измърмори той, като го разглеждаше внимателно, — платих една лира за него и не го давам за пет. В ясно утро се чува от осем мили.

— Татко казва, че звънецът „Кондамайн“ е най-хубав.

— Да, знам. Баща ти е от Куинсланд. От „Кондамайн“ конете оглушават — много е силен. Ако слагаш редовно кондамайнов звънец на някой кон, той непременно ще оглушее. Само два вида звънци има — „Меник“ и „Монган“, и „Монган“ е по-хубавият. Правят го от специална сплав. Не каква да е, избират такава, която дава хубав звук.

— На кой кон ще го поставите?

— Кейт. Тя е единственият подходящ за това кон. Другите не звънят хубаво. Тя има дълга крачка, полюлява глава, като ходи и клати звънеца. Ще поставя звънеца на нея, а букаите на Нигет. Той им е шеф и всички спират с него.

Питър се изправи.

— Най-напред ще им поставя торбите със зоб за един час. Тук в гората пашата не е добра.

— Да запаля ли огъня в колибата?

— Да, запали и постави чайника. Ще дойда след минута.

Когато Питър влезе в колибата, огънят гореше и чайникът вече кипеше. Той хвърли шепа чай във врящата вода и постави чайника върху каменната плоча пред огнището.

— А сега къде е твоята сланина? — попита той.

Бях внесъл торбите си в колибата и извадих кръглото парче сланина, увито във вестник. Подадох му го.

Той разви сланината, натисна я с дебелия си почернял от прахта пръст.

— Първокачествена сланина. От най-добрата част на бута.

Той отряза дебел къс и го постави между две огромни филии хляб.

— Това ще ти напълни стомаха.

После наля в две тенекиени канчета силен черен чай и ми подаде едното.

— Жените не умеят да правят чай. Когато жена го запари, винаги се вижда дъното на чашата.

Седяхме край огъня и ядяхме хляба със сланината. Между всеки два залъка Питър надигаше канчето и дръпваше шумно по две глътки чай. „Ах“ — казваше той доволно и оставяше канчето на земята.

Питър изпи последното си канче чай, хвърли трохите в огъня и каза:

— А сега какво правиш с този твой крак нощем? Връзваш ли го, или нещо друго?

Погледнах го изненадано.

— Не. Нищо не му правя. Той просто си лежи така.

— Хайде бе! — възкликна Питър. — Това е добре. Не те ли боли?

— Не. Дори забравям, че го има.

— Ако беше мое момче, щях да те заведа при Уонг в Балард. Той прави чудеса, този приятел, ще те излекува.

Бях чувал за китаеца природолечител. Повечето хора от Турала и околността отиваха при него, щом другите лекари не можеха да им помогнат. Татко обаче ръмжеше презрително при споменаване на името му само. „Търговец на треви“ го наричаше той.

— Да — продължи Питър, — този Уонг никога не те пита от какво страдаш. Просто те поглежда и ти го казва. Представи си, и аз не вярвах, но Стив Ремси ми разправи за него — спомняш ли си Ремси, онзи, дето не можеше да задържа нищо в стомаха си?

— Да.

— Е, Уонг го излекува. Когато ме заболя гърбът, Стив ме посъветва: „Върви при Уонг и не му казвай какво ти е. Просто седни. Той ще вземе ръката ти и ще ти каже неща, от които ще се слисаш.“ И по дяволите, така стана! Взех една седмица отпуск и потеглих. Той ме погледна, както каза Стив, аз нищо не му казах — нали му плащам, нека открие! Аз седя и той седи и държи ръката ми. Гледа ме изпитателно и казва: „Защо носиш тази превръзка?“ Да, така попита. „Не нося превръзка“ — отвръщам. „Носиш нещо около себе си“ — казва той. „Е, нося червен фланелен пояс, ако това имаш предвид“ — казвам аз, „Трябва да го махнеш! Злополука?“ „Не“ — казвам. „Помисли пак“ — казва той. „Е, да, преди една година изхвръкнах от каруцата и колелото мина върху мен — казвам, — но не ме нарани“. „О, наранило те е. Това ти е болката. Изместено ти е реброто“ — заключи той. „Дявол да го вземе, това ли ме боли?“ — казвам аз. После той ми даде един пакет билки за две лири, мама ги свари — ужасен вкус имаха, но болката ми премина.

— Но билките отиват в стомаха — казвам, а при мен гърбът и краката трябва да се оправят.

— Всичко идва от стомаха — Питър говореше авторитетно. — Ще се подуеш като крава от люцерна и после всичко ще излезе — ще се освободиш. Като онова момиче, което Уонг излекува. Всички знаят случая. Тя беше толкова слаба, че сянка не можеше да хвърли, а ядеше като кон. Обиколи всички доктори и най-сетне отиде при Уонг. Той й казал: „Два дни няма да ядеш, а на третия ще вземеш чиния с месо и лук и ще вдишваш парата дълбоко“. Тя го направила и един глист се показал от устата й и започнал да пълзи навън. Казват, че бил дяволски дълъг. Аълзял, докато най-сетне паднал, навит на кълбо, върху чинията. След това момичето надебеля като бъчва. Изглежда, че това от години е било в нея, изяждало е всичко, което тя поглъщала. Ако не беше Уонг, тя щеше да умре. О, никой доктор не знае това, което знаят тези китайски билкари.

Според мен, в тази история нямаше нищо вярно, но все пак се изплаших.

— Татко казва, че всеки може да стане китайски лечител — възразих аз. — Той казва, че за да станеш китайски лечител, е достатъчно да приличаш на китаец.

Питър беше възмутен.

— Какво! Така ли казва! Той е луд! Този човек е луд! — после добави малко по-спокойно: — Помни, само на тебе го казвам! Познавам един човек, образован, забележи. Може да чете всичко. Та той ми каза, че там, в Китай, откъдето идват тези приятели, ги учат с години. След като завършат науките, ги изпитват други, който знаят повече от тях. Изпитват ги, за да видят дали знаят достатъчно, за да станат китайски природолечители. И ето какво правят: избират дванадесет от тези, които са се учили, и ги завеждат в една стая с дванадесет кръгли дупки в стената към друга стая. После излизат навън, да кажем на улицата, и търсят хора с дванадесет ужасни болести. Например питат: „От какво страдаш?“ „Болки в червата“. „Добре, влизай“. После друг: „Черният ми дроб е зле“. „Добре, влизай и ти“. После някои с болки в гърба като мен: „Добре и ти“.

Намират така дванадесет души и ги вкарват в другата стая. Карат ги да си пъхнат ръцете през онези дупки на стената. Разбираш ли как става? Онези, които искат да станат лечители, гледат дванадесетте ръце и записват кой от какво страда. Ако сбъркат веднъж, отпадат.

Питър се изсмя презрително.

— А твоят старец смята, че всеки може да бъде природолечител. И все пак ние с него сме другари. Той има някои странни представи в главата си, но аз не му ги натяквам.

Питър се изправи на крака и погледна през вратата на колибата.

— Ще поставя букаите на Кейт и ще пусна конете. После ще си легнем. Тази нощ ще бъде тъмно като в рог — той погледна звездите. — Млечният път все пак минава от север на юг. Времето ще бъде хубаво. Когато е обърнат изток-запад, вали дъжд. Е, няма да се бавя.

Той излезе при конете и аз чувах как им подвиква в мрака. После се умълча и нежният глас на звънеца долетя до мен откъм гората, накъдето се бяха отдалечили конете.

Питър се върна и каза:

— За първи път взимам Биди. Тя е от Барклевия конезавод. Коне, отраснали на открито, винаги се плашат първата нощ в гората. Страх ги е от пукането на кората на дърветата. Пръхтеше, като я пуснах. Е, ще се оправи! А сега какво ще кажеш да ти приготвим легло, а?

Той разгледа внимателно пръстения под на хижата. Приближи се до една малка дупка под стената, изучава я известно време, после взе хартията, с която беше увита сланината, и я напъха с пръст в дупката.

— Може да е дупка на змия — измърмори той, — така ще чуем шумоленето на книгата, ако рече да излезе.

Той постави два чувала със зоб на земята и ги изравни, за да станат като дюшеци.

— Ето — каза той, — това е за теб. Лягай и се завий с черджето.

Свалих обувките си и легнах на чувалите, подложил ръка под главата си. Чувствувах се уморен и леглото ми хареса.

— Как е? — попита той.

— Добре!

— Овесът може да пробие и да те убоде. Хубав зоб, е този. От Робинсън е. Той го реже хубаво и ситно. Е, и аз лягам.

Той легна върху няколко торби, които нагласи за себе си, прозина се шумно и дръпна един конски чул за завивка.

Лежах буден, заслушан в гласовете на гората. Беше хубаво и не исках да спя. Лежах под завивката си развълнуван. През отворената врата в колибата нахлуваше ароматът на евкалипти и акации, отприщен от нощта. Дивите викове на дъждосвиреца, който пролетя над колибата, гласът на совата, шумоленето и писукането, предупредителното цвърчене на опосума, всичко това показваше, че тъмнината около мене живее, и аз лежах, заслушан напрегнато, в очакване на някакво откровение.

После песента на звънеца се открои нежно сред другите звуци. Отпуснах се успокоен върху постелята от зоб и виждах в съня си как Кейт пристъпя с широки крачки, а монгановият звънец мелодично подрънква при полюшването на главата й.

XXVI

Навлизахме навътре в гората и дърветата ставаха все по-високи и по-високи. Струваше ми се, че с увеличаването на височината им те все повече се отдалечаваха от нас: проточваха чисти, гладки стебла на двеста фута над главите ни и едва там горе ги увенчаваха с листа. В подножието им не се преплитаха храсталаци — стояха изправени върху кафяв килим от кора, изронена от собствените им стебла. Под тях цареше странна, изпълнена с очакване тишина, ненарушавана нито от гласове на птици, нито от ромолене на потоци.

Нашата каруца с конете изглеждаше тъй мъничка в сравнение с тези великани. Движеше се бавно под тях, отвреме навреме се наклоняваше, за да заобиколи някой огромен корен, подал се над земята. Дрънченето на синджирите и глухият тропот на копитата върху меката пружинираща земя звучаха плахо и не дръзваха да се отдалечат отвъд най-близкото дърво. Дори каруцата скърцаше някак жално, а Питър седеше мълчалив.

На отделни места гората ставаше по-дружелюбна. Там растяха буки и пътят се спускаше към потоци, където чистата плитка вода обливаше с блясък камъни, гладки като яйца.

Горските поляни бяха обрасли с рядка, едва покрила земята трева. Стада кенгуру, вдигнали разширени ноздри, спираха, за да ни огледат и да подушат миризмата ни, а после се отдалечаваха с бавни скокове.

— Стрелял съм по тях — заяви Питър, — но то е все едно да убиеш кон. Става ти терсене — той запали лулата си и добави кротко: — Не казвам, че е неправилно, но много неща, които не са неправилни, не са и правилни.

Втората нощ спряхме край брега на един поток. Аз спах под един син евкалипт и легнал върху чувалите със зоб, наблюдавах звездите над клоните му. Въздухът беше влажен, хладен от дъха на дърветата, папратите и мъха, и гласът на звънеца звучеше по-ясно. Понякога той прокънтяваше по-силно и аз знаех, че Кейт се катери по брега или се е подхлъзнала на слизане към потока, за да пие вода. Но нито за миг той не замлъкна.

— Днес ще стигнем лагера — каза Питър на следната сутрин. — Трябва да съм там точно по обяд. Искам следобед да товаря.

Лагерът на секачите беше разположен върху склона на един хълм. Ние заобиколихме хребета и той се показа пред нас — една просека, смъкната от руното на гората.

От лагера се вдигаше воал тънък син дим, а над него се възправяше хълмът и опираше в небето гъстите си, блеснали на слънцето върхари.

Пътят заобикаляше хълма и потъваше в сечището, около което лежаха безредно натрупани отсечените върхове на повалени дървета.

В средата на сечището имаше две палатки, а пред тях гореше огън. На триножник над огъня висяха окадени чайници и в момента четирима мъже се бяха запътили натам, оставили поваленото по-долу дърво, върху което работеха. Впряг биволи почиваха до купчина нарязани трупи, а водачът им седеше върху сандъчето за припаси край каруцата и обядваше.

Питър ми беше разправял за мъжете, които лагеруваха тук. Той харесваше Тед Уилсън, мъж с ниски рамене, с тънки, пожълтели от тютюн мустачки и весели сини очи, заобиколени от бръчки. Тед беше построил една дъсчена къща на около половин миля от лагера и живееше там с г-жа Уилсън и трите си деца.

Мнението на Питър за г-жа Уилсън се раздвояваше: той намираше, че тя е добра готвачка, но се оплакваше от нейния обичай „да вие за умрелите“.

— И не понася кръв — добави той.

Оказа се, че една нощ г-жа Уилсън била ухапана от комар и на възглавницата й останали две петна кръв „колкото монета от два шилинга“.

— Такъв вой нададе!… — разправяше Питър. — Човек би помислил, че са заклали овца в стаята й.

Тед Уилсън работеше с други трима мъже, които лагеруваха тук. Единият от тях, Стюърд Прескът, млад мъж на двадесет и две години, имаше къдрава коса и в празник обуваше тъпоноси ботуши с цвят на биволска кръв. Той носеше жилетка от груб памучен плат с кръгли като топчета за игра червени копчета и пееше носово „Спаси маминия портрет от разпродажбата“. Той си акомпанираше с хармоника и Питър мислеше, че е голям певец, но „от коне няма хабер“.

Заради яркото му облекло приятелите му го кръстили „Принца“, но постепенно всички започнали да го наричат Принц Прескът.

По едно време той работеше в гората недалече от дома и често минаваше покрай нас, яхнал коня си на път за някоя танцова забава в Турала. Веднъж татко отиде с него в Балунга, а като се върна, ми каза:

— Веднага разбрах, че този приятел не умее да язди: всеки път, когато слиза от коня, си оправя косата.

Принц искаше да отиде в Куинсланд.

Пари се правят там — твърдеше той, — сега разчистват земята.

— Вярно — съгласяваше се татко. — Кидмън разчиства каквото докопа. Ще разчисти шест фута и за теб, след като му поработиш четиридесет години. Пиши му и го помоли за работа.

Артър Робинс, собственикът на воловете, беше дошъл от Куинсланд. Когато Питър го попита защо се е махнал, той отвърна:

— Жена ми живее там.

Това обяснение напълно задоволи Питър. Той искаше да знае как изглежда Куинсланд.

— Дяволски проклето място, но нещо все те тегли натам — обясни Артър.

Той беше нисък човек с твърди завити бакенбарди, сред които стърчеше огромен нос, изложен на всички промени на времето. Това беше един беззащитен нос, сипаничаво-червен, и татко, който познаваше Артър, веднъж каза, че вероятно първо е бил измайсторен носът, а после — с каквото останало — Артър.

Според Питър, Артър приличаше на уомба[1].

— Щом го видя, неволно мисля къде да скрия картофите.

Артър понасяше всякакви шеги по адрес на външността си, но не търпеше лоша дума за своите биволи. Веднъж той обяснил на бармана в туралската кръчма защо се е бил с един приятел.

— Търпях да ме обижда, но когато започна да се подиграва с биволите ми, не можах да го понеса.

Питър беше пъргав, буден мъж и често търсеше облекчение в своята любима фраза „Тежък живот!“ Той я повтаряше и когато се надигаше, за да започне работа, след като е обядвал, и когато си тръгваше за в къщи след някое вечерно увеселение. Това не беше оплакване. Беше израз на дълго събирана умора, която изведнъж го налягаше при мисълта, че отново трябва да се започне работа.

Питър спря каруцата край палатките. Мъжете вече пълнеха канчетата с черен чай от чайниците над огъня.

— Как си, Тед? — извика Питър, като слизаше от каруцата. Без да дочака отговор, той продължи: — Чу ли, че продадох кестенявата кобила?

Тед Уилсън се запъти към един пън с канче чай в едната ръка и загънат във вестник обяд в другата.

— Не, не съм чул.

— Бари я купи. Дадох му я за проба, но тя никога няма да се изложи.

— Не, няма. Хубава кобила.

— Не съм отглеждал по-добра. Може да заведе пиян човек до къщи и през всичкото време ще се движи от дясната страна на пътя.

Артър Робинс, който се беше присъединил към групата, когато пристигнахме, сви рамене.

— Ето го, пак започва — щом отвори уста, все за тази кобила си приказва.

Питър го погледна приятелски.

— Как си, Артър? Натовари ли вече?

— Разбира се, аз съм работлив човек. Но мисля да си взема двуколка и да зарежа работа.

— Ти ще си умреш в ярема — добродушно рече Питър.

Аз не бях слязъл от каруцата заедно с Питър. Търсих канчето си и когато се смъкнах долу и тръгнах към групата, мъжете ме изгледаха изненадано.

Неочаквано, за пръв път, аз се почувствувах различен от другите. И това чувство ме изненада. За миг се поколебах смутено. После ме обхвана яд и се залюлях напред към тях с бърз, решителен замах на патериците.

— Кой е с теб? — попита изненадан Тед. Той се изправи и ме изгледа с интерес.

— Това е Алън Маршъл — осведоми го Питър, — мой приятел. Ела, Алън. Ще измъкнем нещо за ядене от тези момчета.

— Добър ден, Алън — каза Принц Прескът, доволен, че ме познава.

Той се обърна към другите, изпълнен с желание да им обясни всичко за моите патерици.

— Това е момчето, което хвана детски паралич. Беше много зле. Казват, че няма да може да проходи.

— Какви глупости говориш? Какво ти става? — обърна се ядосано към него Питър.

Избухването изненада Принц. Другите мъже също изгледаха Питър с недоумение.

— Какво лошо казах? — запита Принц другарите си.

Питър изръмжа. Той взе канчето ми и го напълни с чай.

— Нищо, но не го повтаряй вече.

— И тъй, кракът ти не го бива, а? — попита Тед Уилсън, за да разведри напрежението. — Един вид в букаи, нали? — Той ми се усмихна и при неговите думи останалите мъже се усмихнаха също.

— Знаете ли какво искам да ви кажа? — заяви тържествено Питър. — Ако можете да подковете ботушите си с куража на това момче, те ще траят вечно.

Бях се почувствувал сам и загубен сред тези мъже и това чувство не можаха да разсеят дори думите на Тед Уилсън. Разбира се, Принц говореше глупости. Аз вярвах, че отново ще мога да ходя, въпреки че гневът на Питър придаде на думите важност, която те не заслужаваха, и същевременно събуди у мен подозрението, че според тези мъже, аз никога няма да проходя. Исках да си отида у дома. И в този момент забележката на Питър гръмна в ушите ми и аз изпитах такава радост, че всичко казано преди това изчезна мигновено. Питър ме издигна до равнището на тези мъже, нещо повече — той ми осигури тяхното уважение, а от това аз се нуждаех най-много.

Почувствувах такава благодарност към Питър, че трябваше да я изразя по някакъв начин. Застанах по-близо до него, а когато нарязах овнешкото, което той беше сготвил вечерта, аз му дадох най-хубавото парче.

След обеда мъжете започнаха да товарят трупи на каруцата на Питър, а аз отидох да разговарям с Артър, водача на биволите, който се готвеше да потегли.

Неговият впряг от биволи, шестнадесет на брой, стояха спокойно и преживяха с полузатворени очи, съсредоточили цялото си внимание в работата на челюстите.

Тежките яреми от речен дъб почиваха върху вратовете на биволите, прикачени към краищата на дъгите, които се издигаха над тях. От стартовата халка, прикрепена към средата на всеки ярем, водещият синджир преминаваше от чифт на чифт, докато стигне, до края на халката на ока.

Двата бивола, впрегнати в процепа, бяха късороги животни с дебели мощни вратове и глави на бикове. Рогата на останалите биволи бяха дълги и заострени. Двата водача бяха от херифърдска порода — високи мускулести животни с добри спокойни очи.

Артър Робинс се готвеше да потегли от сечището. Каруцата му беше натоварена с трупи.

— Повече от десет тона — похвали се той.

Артър носеше избелели дочени панталони и тежки подковани обуща с железни токове. Дъното на мазната му филцова шапка беше нарязано и през цепките промушена ивица от щавена кожа.

Той извика на кучето си да излезе изпод каруцата.

— Колар, който оставя кучето си да ходи под колата, не разбира занаята си. Биволите не обичат това. Марш назад! — заповяда той на кучето, което изпълзя. — Това ги кара да ритат — обясни ми той, после повдигна панталоните и затегна колана си. — Е, като че ли всичко е готово.

Артър се огледа да не е забравил нещо, после повдигна от земята дръжката на шестфутовия си камшик и погледна към мен, за да разбере дали не стоя на пътя му. Удоволствието, което изпитвах, като го наблюдавах, изглежда, се беше изписало върху лицето ми, защото той свали камшика и попита:

— Обичаш биволите, нали?

Казах му, че ги обичам, и като видях удоволствието му, попитах го за имената. Той посочи с камшика всеки бивол, назова името и изтъкна качествата му.

— Бък и Скарлет са на ока, разбираш ли? За там трябват дебели вратове. Те двамата сами могат да теглят натоварена кола.

Във впряга имаше и един бик на име Своуки, но Артър каза, че ще се отърве от него.

— Впрегнеш ли бик заедно с бивол, биволът скоро свършва — каза ми той поверително. — Някои смятат, че дъхът на бика е силен, други мислят, че е от миризмата, но в края на краищата биволът винаги умира.

Той се приближи до мен, приклекна с единия си крак и почука с пръсти по гърдите ми.

— На този свят има жестоки собственици на биволски впрягове — каза ми той с тон, който показваше, че ме допуска до своя интимен мир. — Затова бих предпочел да съм кон вместо бивол. — Той се изправи и протегна ръка: — Но аз не съм жесток. А има и лоши стопани на коне — той спря, замисли се малко и после добави с известно усилие, като че ли се мъчеше да подбере думите си: — И не обръщай внимание на това, което каза Принц. Ти имаш врат и рамене на работен бивол. Не съм виждал момче, което ходи по-добре от тебе.

Той се обърна, размаха огромния камшик и извика:

— Бък! Скарлет!

Двете животни се раздвижиха в яремите си с бавни, обмислени стъпки.

— Бриндъл! Поли! — гласът му отекна в хълма.

В отговор на неговия зов по шиите на биволите се хлъзнаха плавно буците сдъвкана трева. Животните преглътнаха, без да бързат. Всяка тяхна стъпка и движение бяха спокойни, а не реакция от страх.

Когато веригата се опъна и всеки бивол, застанал на мястото си, наблегна на своя ярем с наведена глава и изпънати задни крака, Артър, огледа двойната редица и издаде командата за тръгване:

— Дий, Бък! Дий, Скарлет! Дий, Ред!

Шестнадесетте бивола тръгнаха като един. С бавна сила те натискаха яремите напред. За един миг, изпълнен с бездиханно напрежение, съпротивяващата се каруца с огромния товар от трупи остана неподвижна, после с болезнено скърцане отскочи напред и потегли с жален стон и с полюшване като кораб върху морската шир.

Артър, метнал камшик през рамо, крачеше редом с впряга, следван по петите от кучето си. Когато пътят започна да се спуска надолу, преди острия наклон той избърза зад каруцата и с голяма бързина завъртя дръжката на винтовата спирачка. Огромните спирачни блокове от евкалиптово дърво захапаха стоманените колела и клатушкащата се каруца изскърца болезнено. Звукът се понесе към хълмовете, отекна от склон на склон, изпълни долината със своето стенание и вдигна във въздуха ято подплашени черни папагали. Те минаха над главата ми, размахали могъщи криле, а тъжните им крясъци се сляха със скърцането на спирачките и образуваха някакъв жален протест, който продължи, докато птиците прелетяха над гористия гребен, а колата стигна дъното на долината.

[1] Уомба — австралийско двуутробно животно. — Б.пр. ↑

XXVII

Къщата на Тед Уилсън беше на половин миля встрани от главния път. При всеки курс Питър донасяше каса бира и мъжете имаха обичай да се събират в къщата на Тед вечерта, след като той натоварваше, за да пийнат, да поприказват и пеят песни.

В такава вечер Артър винаги нощуваше наблизо, за да може да се върне пеша. Двамата секачи — братя Фергусън — също идваха от своя лагер да побъбрят и пийнат с другите. Принц Прескът и двама други работници бяха чести посетители на този дом, но за тези вечери Принц донасяше хармониката и обличаше празничната си жилетка.

Потеглихме от лагера заедно с Тед. Когато Питър ме повика да се качвам, той се обърна към Тед и тримата секачи, застанали до него, и като закри уста с ръка, прошепна дрезгаво:

— Гледайте сега! Гледайте го! Това дете е чудо. Не дава да му помагат. За това ви говорих. — После пусна ръка и се обърна към мен с глас, който трябваше да звучи непринудено: — Хайде, Алън! Качвай се!

Преди той да ме повика, аз бях огледал височината на товара с известна тревога, но сега, когато трябваше да оправдая думите му, пристъпих уверено към колата. Покатерих се върху задницата на Кейт както преди, но мястото, което трябваше да достигна, беше високо над мен и разбрах, че ще трябва да се изправя върху нея, за да мога да се уловя удобно да се изтегля нагоре. Хванах края на една трупа и се изправих, стъпил с „добрия си крак“ върху задницата на коня. От тази височина вече лесно се метнах върху натоварените трупи.

— Какво ви казах, а? — извика Питър и наведе към Тед доволно лице. — Видя ли! — И махна презрително с пръст: — Какво са за него патериците — нищо!

Питър и Тед седнаха отпред и провесиха крака над трупите. Пътят до къщата на Тед беше тесен и клоните на дърветата отстъпваха пред телата на мъжете, огъваха се напред, свиваха се като дъги, а после отскачаха назад и силно се удряха в мен — аз седях зад мъжете върху трупите. Легнах по гръб и наблюдавах как клоните плющят над мене, очарован от люлеенето на колата и силното й скърцане. След известно време конете спряха. Разбрах, че сме стигнали пред дома на Тед.

Къщата беше направена от отвесно наредени греди, а пролуките помежду им бяха замазани с кал. На единия край се издигаше комин от евкалиптова кора, а до него железен варел събираше част от дъждовната вода от покрива посредством улей, направен от извито парче кора.

Къщата нямаше ограда, нито градина, които да я защищават от настъплението на гората. Над къщата вятърът свеждаше стеблото на тънка фиданка с нишкообразна кора, а пред неизползувания преден вход растеше папрат.

Близо до задния вход един изправен пън служеше за поставка на нащърбен емайлиран леген. По страните му личаха петна от сапунена вода, а земята наоколо беше посивяла и кална.

Върху задната стена бяха опънати четири кожи от опосум, заковани с вътрешната страна навън. Те блестяха на вечерното слънце, а върху долния клон на една акация наблизо леко се полюляваше кафез за месо, направен от зебло.

Друг пън се използуваше като стъпало пред задната врата, а до него парче железен обръч, закован върху две колчета, служеше за стъргалка, върху която влизащите в дома чистеха калта от обущата си.

Зад къщата имаше навес, подпрян на четири тънки кола. Под него се подслоняваше една бричка чиито хамути висяха, преметнати върху калника.

Питър дръпна поводите на конете пред навеса и аз слязох. Две деца стояха и наблюдаваха как се извъртам и поставям патериците си под мишници. По-малкото, около тригодишно момченце, беше съвсем голо. Питър върза на клуп юздите, преди да ги метне върху гърба на Кейт, погледна надолу към него и се усмихна радостно.

— Ей! — извика той, протегна грубата си мазолеста ръка и помилва с пръсти гръбчето на момчето. — Какъв гладък малчуган! Какъв гладичък малчуган!

Детето гледаше тържествено в земята, смучеше пръст и приемаше милувката на Питър с мълчаливо изразено отегчение.

— Какъв гладичък малчуган! — пръстите на Питър докосваха раменете му почти учудено.

Другото момче беше на около пет години. Носеше дълги памучни чорапи, но жартиерите му бяха скъсани и чорапите му бяха свлечени около обувките като букли. Кърпените му панталонки се крепяха на въжени тиранти, а на ризата му липсваха всичките копчета и единият ръкав. Косата му изглеждаше така, сякаш никога не е била ресана: тя стърчеше върху главата му право нагоре, като козина на изплашено куче.

Тед, който разпрягаше конете, обиколи зад водачите и като видя сина си, спря, изгледа го критично и извика:

— Вдигни си чорапите! Вдигни си чорапите, иначе Питър ще помисли, че отглеждам някакво ново патешко люпило.

Момчето се наведе и вдигна чорапите си. Тед го наблюдаваше.

— Сега заведи Алън вътре, докато ние освободим конете. Кажи на мама, че след минута идваме.

Жената, която се извърна от откритото огнище, за да ме погледне, когато влязох, имаше израз, като че ли сега ще размаха опашка. Лицето й беше пълно и приветливо. Тя избърса набързо меките си мокри ръце в черната, посипана с брашно престилка и се приближи към мен.

— О, бедното момче! — възкликна тя. — Ти си сакатият от Турала, нали? Искаш ли да седнеш? — Тя огледа стаята, притиснала пръсти върху устните си и смръщила нерешително вежди. — Ето този стол. Седни. Ще дам възглавница за нещастния ти гръб.

В желанието си да ми помогне да седна тя ме улови за ръката и ме повдигна с такава сила, че едната патерица едва не се измъкна изпод мишницата ми. Аз политнах, тя извика уплашено, стисна ме с две ръце и загледа стола, за да измери разстоянието между мен и спасението ми. Отпуснах тежестта си върху патерицата, на която тя не пречеше, и с препъване тръгнах към стола, докато тя продължаваше да държи другата ми ръка високо във въздуха. Отпуснах се на стола смутен и нещастен. Копнеех да съм отвън при мъжете, където моите патерици нямаха значение.

Мисис Уилсън отстъпи назад и ме изгледа с такова задоволство, с каквото домакинята гледа току-що оскубаната от нея кокошка.

— Ето! — каза тя щастливо. — По-добре си, нали?

Измърморих „да“, облекчен, че се освободих от нейната прегръдка, и загледах вратата, през която Питър и Тед трябваше да влязат.

Мисис Уилсън започна да ме разпитва за „ужасната болест“, от която страдах. Искаше да знае дали кракът ме боли, измъчва ли ме гърбът и дали мама ме разтрива с гущерова мас.

— Така прониква, че може и през бутилка да излезе — осведоми ме тя важно.

Мисис Уилсън мислеше, че в моя организъм има много киселина и че би било добре винаги да нося един картоф, в джоба си.

— Картофът съхне и изсмуква киселината от тялото — обясни тя.

Мисис Уилсън обсъди възможността да припадна по време на престоя си у тях и ми каза да не се безпокоя, защото Тед имал бричка. После вдигна тенджерата с варено овнешко, което стоеше на желязната скара върху огъня, помириса го и се оплака колко е трудно да се запазва прясно месото в гората.

След известно време тя забрави моите патерици, заговори за своите болести и започна да ми харесва. Без да престава да говори, г-жа Уилсън се суетеше из кухнята: тя извади димящото овнешко месо в една голяма чиния и го постави върху масата. После взе да стрива картофи, които изсипа от една друга тенджера. Отвреме навреме подпираше гърба си с движение, което красноречиво показваше, че я боли, и ми доверя своята голяма тайна: тя нямаше да остарее. Заинтересуван, аз я попитах защо, а тя ми отговори мрачно, че всичките й вътрешности са разместени.

— Вече не мога да имам деца — ме осведоми тя и след моментно размишление добави, — слава богу!

Тя въздъхна и погледна разсеяно към момчето, което ни слушаше.

— Тичай и донеси ризата и панталоните на Джорджи — изведнъж рече тя, — сигурно са изсъхнали. Не искам да умре от простуда.

След минута момчето, което се казваше Франк, ги донесе (бях ги видял да висят на един храст отвън). Тя облече Джорджи и докато се занимаваше с това, той ме гледаше тържествено.

След като оправи за последен път ризката му, майката се изправи и го предупреди:

— Ако друг път искаш да вървиш някъде, ще идваш да ме питаш! Иначе ще те пляскам.

Джорджи продължаваше да ме гледа.

Тед и Питър влязоха в кухнята. Тед тупна мисис Уилсън по задника така енергично, че аз не на шега се разтревожих за нейните вътрешности.

— Е, как е, старо? — извика щастливо той, после огледа масата, за да види какво е сложено за чая, и каза на Питър: — Това овнешко е първо качество. Купих четири овци от Картър, половин крона главата. Бяха в добро състояние. Почакай да го опиташ само.

XXVIII

След чая разчистиха масата и запалиха лампата, която висеше на една верига, спусната от тавана. Тед внесе касата с бира и двамата с Питър пресметнаха на един лист хартия колко трябва да заплати всеки гост за пиенето.

— Да скършим гърлото на една бутилка, преди да дойдат другите — предложи Тед, като уточниха цифрата. Питър се съгласи.

Г-жа Уилсън заведе двете момчета да си легнат в съседната стая. Оттам се чу бебешки плач, но подир малко затихна и скоро тя излезе, като закопчаваше блузата си. Междувременно двамата секачи бяха пристигнали и вече седяха на една пейка край масата. Начинът, по който поздравиха мисис Уилсън, показваше, че я обичат.

— Днес здравата се трепахме с онези клинове, госпожа — й каза единият от секачите, прострял големите си ръце върху масата, сякаш тежаха толкова, че не можеше да ги крепи сам.

— Как върви сеченето? — попита Тед.

— Не зле. Работим с такива дървета, които се цепят на четири. Те са най-изгодни.

Чудех се защо дърво, което може да се разцепи на четири, е най-изгодно и реших да попитам, но в този момент пристигнаха Артър Робинс и останалите трима секачи. Тед започна да пълни наредените на масата канчета.

Всеки носеше своето канче и въпреки че бяха различни по големина, Тед наливаше по равно количество бира на всеки.

След няколко тура Принц Прескът засвири на хармоника. Той кършеше рамене малко пресилено, отвреме навреме отмяташе глава и изпъваше ръце, а хармониката подскачаше напред-назад, после отново я свиваше и прибираше към себе си. Сегиз-тогиз Принц изтананикваше някой куплет от песен, колкото да изпробва гласа си със задъханите звуци на инструмента.

— Загрява — тихо ми каза Артър Робинс.

Артър седеше до мен върху сандъка край огъня.

Благородната разбираща усмивка не слизаше от лицето му. Той обичаше песни, които „ти бъркат в душата“, както той казваше, и настояваше Принц да изпее „Буйният момък от колониите“.

— Какво му става тази вечер? — извика раздразнено той, когато Принц, погълнат от „Валета“, не го чу. Давай „Буйният момък от колониите“ — настоя отново той, този път по-високо, — по дяволите това, което свириш!

Хармониката изхриптя и спря.

— Дадено — каза Принц, — почваме!

Той запя. Артър се наведе напред, устните му беззвучно повтаряха думите, а очите му блестяха от удоволствие.

Момъкът буен, в колониите роден,

се зовеше Джек Дулен,

родът му бе честен и беден,

бе родом от Касълмен.

На баща си надеждата беше,

на майка си — радостта,

момъкът буен от колониите

бе на двамата гордостта.

Тази беше любимата песен на татко. Когато в къщи се съберяха мъже и пийнеха малко, той стъпваше на пейката и я запяваше. Стигнеше ли до рефрена, винаги изкрещяваше: „Ставайте, когато се пее това! Станете на крака, хора!“ И така, щом Принц започна припева, аз взех подпрените до стената патерици, изправих се и извиках бързо и настойчиво на Артър:

— Стани!

— Ей богу, ще стана, момче! — отвърна учудено той, изправи се на крака, удари с канчето си по масата и вдигнал брадясало лице, вля в хора своя могъщ глас, който би могъл да принадлежи на някой великан. Аз пеех заедно с него, гласът ми беше слаб и необработен, а Питър, Тед и секачите също станаха и запяха. Всички пеехме прави, мъжете удряха с канчетата си по масата, както бе направил Артър, а мисис Уилсън, скръстила ръце на гърди, шепнеше учудено:

— Господи!…

Тръгвайте с мен към върхарите сини

заедно да мъстим, заедно да погинем.

Ще бродим в полята, ще летим като птици,

презрели и робство, и живот в белезници.

— Е, това е песен! — каза пресипнало Артър, седна и подаде канчето си за още бира. — Вдъхва кураж на човек, когато той вече не вижда края на теглата си.

Песента изпълни Питър с желание да развълнува на свой ред компанията. Той беше твърде зает с пиене, за да прахосва време за шотландски песни, но знаеше два стиха от една поема на Адам Линдси Гордън и през цялата, вечер ги повтаряше почти с благоговение.

Тези стихове му хрумнаха, както беше застанал прав, за да напълни канчето от бутилката. Той спря да налива и улови бутилката и канчето в ръце, втренчи поглед в насрещната стена и издекламира стиховете с дълбок, прочувствен глас:

Между небе и вода Клоун приближава и я догонва,

ясно прозвънват стремената на коня…

Известно време след като млъкна, той продължаваше да гледа стената. Артър го наблюдаваше, замислено сбърчил вежди.

— Още язди Клоун — заключи той, после прехвърли вниманието си върху канчето.

Щом се съвзе от своята разходка из поезията, Питър изпита желание да обясни цитата:

— Разбирате значението, нали? Някои не могат. Този Клоун скача прекрасно. Той се затичва отдалеч, виждате ли го, и лети над изпълнения с вода трап като птица. Кобилата се е вдигнала преди него, но Клоун я настига по време на скока — той е бърз. Това иска да каже с „между небе и вода“. Те стъпват едновременно. Другият кон е уморен — бас можеш да сложиш, — залита и стремената им се удрят едно в друго. Очевидно Клоун е хубав, добре трениран кон, с дълги крака. Бих искал да видя човека, който го е съчинил.

Той погълна канче бира и измляска с уста, загледан в празния съд в ръката си.

Не мина много и вече никой не можеше да спре Принц. Той пя „Лицето върху пода на бара“, „Товарният вагон напред“, „Какво ще ми купиш, татко?“

Всяка песен извикваше сълзи в очите на г-жа Уилсън.

— Хубави са, нали? — хълцаше тя. — Знаеш ли още?

— Да, мисис Уилсън, зная още много — Принц навеждаше скромно глава. — Аз ги уча навсякъде.

— Знаеш ли „Съдбоносна сватба“? — попита тя и се наведе обнадеждено към него.

— Не, тази не я знам, г-жа Уилсън. Но ще я науча. Непременно ще я намеря. Зная, „Ангелите ще играят ли с мен“. Искате ли да я чуете?

— О, да! — каза мисис Уилсън. — Звучи добре — тя се обърна към Питър и Артър, които спореха дали впряг биволи тегли повече от впряг коне. — Вие двамата там, по-тихо сега! — настоя тя. — Принц ще пее една хубава песен. После ще спорите. Карай, Принц!

Питър отпусна ръката си, с която подчертаваше своето становище, и се нагласи удобно.

— Добре! Почвай, Принц! — Той се облегна на стола си, леко наклонил глава, и измърмори: — Освобождавай спирачките…

Принц се поизправи и обяви заглавието.

— „Ангелите ще играят ли с мен“.

Той се наведе над хармониката, която изплака под превитото му тяло, после се изправи, отметна коса назад с тръсване на глава и започна да пее носово:

В двор, пълен с деца и безгрижни игри,

момиченце тъжно стои от зори:

така му се иска да играе с децата,

да припка със тях, да го слушат краката.

Щом падна нощта, рой ангели долетяха,

с тях литна детето, чиито устни мълвяха:

Гласът на Принц затрепера на припева.

— Мамо, когато литна в небето,

ангелите ще играят ли с мен?

Ще казват ли, че им преча, че съм саката,

както говорят тук в двора децата?

Мамо, когато литна в небето,

ангелите ще играят ли с мен?

Принц седна, уверен, че ще последват аплодисменти, но Питър се изправи, леко олюляващ се на краката си, изпъчи се и удари с юмрук по масата, а лъскавата му брада щръкна върху войнствената му брадичка.

— Това е най-тъжната проклета песен, която съм чувал, но ти не трябваше да я пееш пред това момче тук — той драматично насочи пръст към мен и го размаха, за да подчертае думите си. — Не е песен за пред него. — После се обърна и се наведе към мен. — Забрави я, Алън!

Той седна тежко и си наля бира.

— „Между небе и вода Клоун приближава и я догонва“… — измърмори той.

Това избухване ме изненада. Не свързах песента със себе си. Вълнувах се от нещастието на малкото момиченце и исках да съм там, за да играя с него. Докато Принц пееше, аз мислено пердашех всяко дете, което не искаше да играе с него. Чудех се защо тя сама не ги е поставила на място и заключих, че трябва да е била много малка. Но и през ум не ми мина да се сравнявам с нея.

Принц се смути. Той се готвеше за овации, а Питър го критикуваше.

— Какво има? — запротестира той пред Артър. — Песента е хубава. Алън знае, че е сакат, нали? И ние го знаем.

Артър се изправи, наведе се през масата и каза поверително на Принц:

— Тук грешиш, Принц! Той не знае, че е сакат — Артър размахваше пръст, за да подчертае всяка дума. — И сто години да стане, пак няма да го знае.

Той се изпъчи, вдигна брадичка и с плътно стиснати устни изгледа строго Принц. Той очакваше възражения от негова страна и се приготви да спори, обаче Принц се усмири неочаквано и неговото държание промени тона на Артър.

— Не казвам, че песента е лоша — добави Артър, но защо да го навеждаме на мисли, които минават само на глупаците през ум.

Принц се съгласи, че е по-добре аз никога да не мисля като глупаците.

— О, боже мой! — възкликна мисис Уилсън, която слушаше. — Винаги казвам, че е по-добре да не знаеш какво ти е. Хора с рак и… ох, ужасно, ужасно…

Артър я погледна замислено, сви рамене и каза на Принц:

— Изпей нещо друго! Какво ще кажеш — нещо за душата, а? Знаеш ли онази за Бен Хол? Това се казва човек! Изпей ни я!

— Не й знам думите, Артър. Как започва?

Артър пое дъх, заби брадичка ниско в гърдите си.

— „Само разбойниците богаташи се страхуват от Бен Хол“ — запя той с треперещ, несигурен глас, после спря и избърса уста с опакото на ръката си. — Това е всичко, което знам, но дяволски хубава песен е. Трябва да я научиш!

— Бих искала да изпеете „На мястото на маминия портрет има друг“ — помоли г-жа Уилсън.

— Бога ми! — извика Артър презрително и побърза да обърне едно канче бира.

— Чух тази песен на концерт в Балунга — каза единият от секачите. — Щяха да съборят салона. Певецът беше дошъл специално от Мелбърн. Забравих името му, но минава за голям певец. Плащат му за това.

— Зная два куплета — каза Принц, — чакайте да видим дали ще налучкам мелодията. Пял съм я веднъж, но… е, как започваше?

Наклонил глава на една страна и притворил очи, той слушаше звуците, които изтръгваше от хармониката, после се усмихна и кимна.

— Така е, налучках я.

— Тихо сега — мисис Уилсън погледна Питър и Тед, който разговаряха, без да се слушат един друг.

— … Седлото беше малко разбито, коланът му не струваше, но аз го сложих в каруцата — гласът на Тед подсказваше, че думите му са поверителни.

— … Купих сивия за един петак — Питър държеше канчето с бира на няколко инча от устата си, без да откъсва поглед от стената. — През нощта го яздих двадесет мили…

— Седлото беше от Куинсланд — прекъсна го Тед и напълни канчето си.

— Окото не му мигна — каза Питър.

— Купих нов колан — продължи Тед.

— Дори не се изпоти — обясняваше Питър на стената.

— Е, след това… — Тед наближаваше кулминационната точка на своя разказ.

— Ей, вие двамата, млъкнете! — каза Артър. — Госпожата иска да чуе една песен.

Питър и Тед изгледаха Артър, като че ли го виждаха за пръв път.

— Какво… — започна Тед.

— Принц ще пее нова песен.

— Е, хайде почвай — съгласи се Питър добродушно. Той подпря гръб на облегалката на стола си и се загледа в тавана. — Слушаме.

Принц започна да пее:

Ела, дете мое, кажи защо плачеш?

Не виждаш ли, че твоят татко тъжи?

Готов съм на всичко да бъдеш щастлива,

усмихни се сега, ела ми кажи.

И тя отговори на своя баща:

— Ти си най-скъпият за мен на света,

но да ми кажеш те моля горещо,

чий е портретът на стената отсреща.

Всички слушахме Принц с внимание. Дори Питър се обърна и го погледна. И уверено се присъедини към припева:

Тоз портрет не е на мама,

това е друга, непозната дама

и макар да се усмихва, усмивката не е съща,

не е сладка като на мама и в нашта къща

не трябва друг портрет там да се слага.

Мисис Уилсън тихо плачеше. Принц започна втория куплет:

Да, мое дете, това е една хубава дама,

от днес тя ще бъде за теб твоя мама,

ще бъде с теб мила и много добра,

ще я обикнеш заради своя баща.

Докато Принц пееше, Артър изпи две канчета бира, а когато песента свърши, той ме осведоми мрачно:

— Мъж, който се жени втори път, не е с ума си.

Уморен, аз заспах на стола. Пеенето продължаваше. Питър ме събуди, след като всички, се бяха разотишли. Гласът му звучеше като на проповедник, който започва служба.

— Ставай! Ставай и върви след мен!

Отидохме под навеса, където той вече беше приготвил леглата ни. Аз се мушнах в чувалите, но Питър остана прав и опрял ръка на една от подпорите, леко се полюляваше. Изведнъж той вдигна глава и се обърна към нощта:

Между небе и вода Клоун приближава и я догонва,

ясно прозвънват стремената на коня…

XXIX

Татко искаше да знае всичко за моето пътуване с Питър. Той разпитваше подробно кои мъже съм срещнал, какво съм говорил с тях.

Мама се опитваше да протестира срещу този поток от въпроси, но татко я успокояваше със забележката: „Искам да зная дали може да мери мегдан с мъжете“.

Разбрах, че остана доволен, когато му разправих за издръжливостта на конете и се възхищавах от това, как на връщане те теглеха натоварената каруца с бавна крачка.

— О, този впряг е добър! — забеляза той. — Питър изкара добра порода от онзи Марло. Никога не отказват… — той спря и запита: — Питър даде ли ти юздите?

В очакване на моя отговор той извърна поглед, а ръцете му останаха неподвижни върху масата.

— Да — отговорих.

Лицето му светна, той кимна с глава, усмихна се и промърмори, следвайки нишката на някаква своя мисъл:

— Ръцете, това е важно… чифт сръчни ръце.

Той ценеше ръце, които умеят да управляват коне.

Спомних си как чувствувах опъването на юздите, захапани от конете, спомних си как силата на животните се предаваше по юздите и се вливаше в жилите ми, сякаш те искаха да я споделят с мен, когато се напрягаха, за да дърпат тежкия товар.

При напрягането на конете силата ти изтича по юздите, веднъж беше казал татко, но сега аз мислех обратното.

— Не се тревожи, че няма да яздиш — ми напомни той. — Важното е да можеш да управляваш коня. Лично аз го предпочитам.

За първи път след толкова години той споменаваше, че няма да мога да яздя. След завръщането ми от болницата аз говорех за езда така, като че ли само след няколко седмици отново ще съм на седлото, яхнал буен кон. По този въпрос татко не обичаше да разговаря. Понякога го молех да ме покачи върху коня, но той мълчеше упорито. Най-сетне се почувствува принуден да ми даде някакво обяснение и каза, че аз няма да мога да яздя — поне докато не стана мъж и не започна отново да ходя без патерици.

Той говореше много сериозно, поставил ръка върху рамото ми, и очевидно придаваше голямо значение на това да го разбера добре.

— При езда конят се държи с краката — каза той. — Когато преминеш в тръс, тежестта пада върху стремената. Това е трудно дори за човек със здрави крака… Разбира се, нужно е и чувство за равновесие. Ездачът се слива с коня. Твоите крака не могат да държат, Алън. Те са достатъчно добри, за да те носят насам-натам, но не и за езда. И така, изхвърли тази мисъл. Аз бих искал ти да яздиш. Също и мама. Но това е… Често човек иска нещо, но не може. Аз например бих искал да съм като теб, но не мога. Ти искаш да яздиш като мен, но не можеш. И на двамата нещо не ни достига.

Слушах го мълчаливо, но не вярвах в това, което казваше. Чудех се дали сам той си вярва. Татко винаги беше прав — за първи път грешеше.

Бях решил, че ще се науча да яздя, и дори сега, докато го слушах, с удоволствие си мислех за неговото щастие, когато един прекрасен ден препусна край къщи в галоп, а конят, извил шия, загризе мундщука, усетил стиснатата здраво от мен юзда.

В училище едно момче имаше арабско пони. Казваше се Старлинг. Старлинг беше бяло пони, с опашка от дълги тънки косми и бърза ритмична походка. Имаше хубави мускулести крака и стъпваше върху земята, като че ли се стараеше да й спести тежестта си.

За мен Старлинг стана символ на съвършенство. И други момчета идваха на училище с понита, но никое не приличаше на Старлинг. Когато момчетата се надбягваха, а те често го правеха, аз наблюдавах как Старлинг излиза напред, победоносен със своята превъзходна бързина и стремителен дух.

Боб Карлтън, неговият собственик, беше слабо червенокосо момче. Той обичаше да разговаря с мен за своето пони, защото възхищението ми поощряваше самохвалството му.

— Мога да надбягам всеки — казваше той и аз се съгласявах.

По време на обедната почивка Боб яхваше Старлинг и го водеше на водопой при едно корито край пътя — на около миля от училище. Това задължение прекъсваше игрите му в училищния двор и той с удоволствие би го пренебрегнал, ако още от малък не беше научен да се грижи за коня си.

Един ден му предложих да го заместя и той веднага прие.

— Дадено — радостно каза той.

За това късо разстояние до коритото Боб яздеше Старлинг без седло, но за мене той го оседла и ме настани на гърба му с указание да го оставя на воля, защото той ще отиде и ще се върне, без да стане нужда да докосна юздите.

Предварително бях преценил това и реших да се държа с две ръце за лъка на седлото, без да се интересувам от юздите.

Настаних се на седлото. Боб скъси стремената, а аз се наведох, повдигнах „лошия“ си крак и напъхах стъпалото до свода на ходилото в стремето, така че то да поеме тежестта на безполезния ми крайник. Направих същото с „добрия“ си крак, той не беше напълно парализиран и открих, че мога малко да се подпирам на него.

Събрах поводите и сграбчих лъка на седлото. Не можех да тегля юздите, нито да направлявам понито, но усещах в ръцете си движението на главата му и това ми създаваше чувството, че го контролирам.

Старлинг мина чевръсто през портата, после сви по пътя към водоема. Не се чувствувах толкова сигурен, колкото се бях надявал. От стискането на лъка пръстите на ръцете ми започнаха да изтръпват, но аз се страхувах, че ще падна, и не смеех да се пусна, нито да се настаня по-удобно. Изпитвах срам и същевременно гняв — гняв към моето тяло.

Добрахме се до водоема и Старлинг натопи муцуна дълбоко във водата. Погледнах стръмния наклон на шията му, която се спускаше от лъка на седлото. Дръпнах се назад, за да не гледам надолу в коритото, и се подпрях с една ръка върху задницата му зад седлото.

Старлинг пиеше водата с шумно смукване. По едно време той извади муцуна от коритото, наостри уши и впери поглед в ливадата отвъд водоема.

Всяко негово движение се запечата в мен с поразителна яснота: ето ме съвсем сам върху едно пони, без някой, да ме наставлява, ето така понито пие вода, когато ти седиш на гърба му и си съвсем сам с него, ето какво чувствува човек, когато язди кон.

Погледнах земята под мен — разпръснатите камъни, в които моите патерици биха се препъвали, калта около водоема, в която патериците биха се подхлъзвали. Сега те не представляваха проблем: от гърба на понито аз нямах нужда да се тревожа за тях.

Високата трева, в която се заплитаха моите патерици, стръмните възвишения, които спираха дъха ми, грубата неравна земя — сега мислех за тези неща отвлечено, спокойно, блажен, че те вече не могат да ме хвърлят дори и за минута в отчаяние.

Старлинг започна да пие отново. Наклоних се напред, наведох се и докоснах долната част на шията му. Почувствувах пулсиращото минаване на водата през гърлото му. Мускулите бяха твърди, той беше здрав, бързоног, с голямо сърце. Внезапно изпитах към него любов, изпълнена със страст и жесток глад.

Старлинг се напи, обърна се и аз едва не паднах, но вече не се страхувах от него. Сграбчих лъка и седях спокойно върху коня през целия път обратно до училище. Старлинг се движеше под мен без никакво усилие, без съпротива и стъпваше на земята, като че краката му бяха мои.

Боб ме свали от седлото.

— Е, как беше Старлинг? — попита той.

— Добре — отговорих, утре ще го заведа пак.

XXX

Всеки ден водех Старлинг на водопой. Оседлавах го сам, после го завеждах при Боб, който ме повдигаше на седлото и оставяше патериците ми до стената на училищната сграда.

След няколко седмици аз вече яздех спокойно, без да мисля през цялото време как да се крепя върху седлото. Отпусках се и не стисках с такова напрежение лъка.

Но все още нямах контрол над юздите. Не можех да спирам понито, нито да го направлявам. Докато бродех из гората или се возех в стола си, аз мислех върху този проблем. Нощем, преди да заспя, измислях седалка с подвижни ръчки, с облегалки като столове и колани, които прикрепяха краката ми към коня. Седнех ли върху гърба на Старлинг обаче, аз разбирах, че тези седла няма да ми помогнат: трябваше да се науча да пазя равновесие без помощта на краката си и да яздя, без да се държа.

След известно време последните няколко ярда до водоема започнах да подкарвам Старлинг в лек тръс. Постепенно увеличих това разстояние до сто ярда.

Тази езда не беше приятна: тръсках се силно върху седлото, защото не можех да контролирам подмятането на тялото си, нито да го намалявам с краката си.

Децата ме гледаха, без да се подиграват на ездата ми. Те приемаха, че аз върша всичко по мой собствен начин. Отначало им правеше впечатление, че седя на седлото непохватно, сякаш всеки момент ще падна, но след като ме наблюдаваха известно време и разбраха, че не показвам признаци на страх от падане, те изгубиха интерес.

Момчетата, които идваха на училище с понита, често се връщаха у дома си в галоп. Удивлявах се на лекотата, с която те яздеха. Станах нетърпелив — исках да напредвам по-бързо. Положително можех да правя това, което правеха и те, мислех си аз. Но моят ум искаше резултати, които тялото ми не можеше да даде. Месец след месец аз яздех Старлинг до водоема, без ездата ми да отбележи напредък. Продължавах да се държа и все още не бях препускал. Не можех да управлявам понито. Цяла година трябваше да се задоволявам с равен ход и с лек тръс малко преди водоема. Повече не можех да търпя и реших да галопирам дори срещу цената на някое лошо падане.

Разпитах Боб как се седи при галоп.

— Божичко! Все едно че седиш на дървено конче. По-лесно е, отколкото при тръс. Когато Старлинг галопира, аз не се отделям от седлото. Той не тича като пони — той тича като кон.

— Направо ли минава в галоп или първо засилва тръса? — разпитвах аз.

Боб ме увери, че минава направо в галоп.

— Наклони се напред и го пришпори — учеше ме той. — Сръгвай го с пети и той веднага ще се вдигне в галоп.

Този ден аз опитах. Близо до водоема имаше едно малко възвишение и когато стигнах до него, аз се наклоних напред и смуших Старлинг с петата на „добрия“ си крак. Той препусна в лек галоп, движението ме залюля в дълги вълнообразни извивки и аз усетих полъха на нов вятър в лицето си и нужда да викам от радост. При коритото Старлинг спря, а когато се наведе да пие, аз се отпуснах и разбрах, че целият треперя.

След това галопирах всеки ден, докато се почувствувах сигурен, дори когато Старлинг рязко свиваше пред вратата на училището. Но продължавах да се държа на лъка на седлото.

За коритото водеха два пътя. Единият минаваше покрай училището, а другият свиваше зад училището и се съединяваше с главния път от другата страна на сградата. Вторият път — задният — рядко се използуваше. Три криволичещи следи, оставени от коне и каруци, случайно минали оттук, се виеха между притисналите го от двете страни огради.

Една от тези огради се състоеше от четири реда бодлива тел, опъната на колове. Добитъкът, който отиваше до коритото на водопой, беше утъпкал покрай оградата диря. Оставената от говедата червеникава козина висеше на кичури по бодлите на телта.

Исках някой път на връщане към училище да мина по този заден път, но тъй като нямах начин да направлявам Старлинг, трябваше да се движа по предпочитания от него маршрут.

Един зимен ден, след като се напи и се обърна от коритото, аз го смуших остро с пета. Старлинг се хвърли в галоп, но вместо обичайния път той пое по другия — задния.

Зарадвах се много. Често на връщане от връх Турала аз спирах да почивам там. Свързвах този път с чувството за умора, защото по високата оплетена трева и дълбоките коловози аз вървях много мъчително. Сега ги гледах как се нижат бързо под мен, очарован от леснината, с която ги отминавах. Неприятностите, които ми бяха причинили, сега не предизвикваха лоши спомени у мен и аз наблюдавах неравната земя с любов.

Внезапно Старлинг изостави средната диря и се отби по изтъпканата от добитъка пътека край оградата. Не очаквах такава маневра и едва когато той сви разбрах опасността и стиснах здраво лъка на седлото в отчаян опит да го отклоня от пътеката и дебнещите ме край нея железни бодли.

Но Старлинг продължи и аз погледнах моя „лош“ крак, увиснал безпомощно в стремето, а после към четирите реда бодлива тел, чиито шипове стърчаха на няколко инча от него.

Носех дълги памучни чорапи, закачени с жартиери над колената. Под чорапа „лошият“ ми крак беше бинтован, за да се предпазва от измръзването, в резултат на което през зимата той се покриваше с рани.

Погледнах напред към мястото, където пътечката се приближаваше до коловете. Знаех, че след миг кракът ми ще бъде раздран от телта. Не се страхувах, но ми беше противно, че трябва да се подчиня без всякаква съпротива.

За миг помислих да се хвърля от седлото. Поех дълбоко дъх и си казах „сега“, но не можах да се реша. Представих си, че ще си счупя ръката и няма да мога да ходя с патериците. Погледнах към оградата.

Първите шипове се забиха в крака ми, дръпнаха го назад към хълбока на коня, после, когато пътеката изви, го пуснаха. Той падна, освободен от стремето, и вися така известно време, преди да бъде закачен и разкъсан отново. Шиповете раздраха чорапа и превръзката и аз чувствувах как кръвта се стича надолу по крака ми.

Умът ми се успокои и някак изстина. Не погледнах, повече към крака си. Гледах напред към мястото, където пътеката най-после се отделяше, от оградата — към края на пътя, — и се примирих с разкъсания крак и болката.

Пътят край оградата не беше дълъг и Старлинг го измина, без да намали своя ритмичен галоп. На ъгъла той зави и пристигна пред училище с вдигната глава и наострени уши. Аз обаче едва се държах на седлото.

Боб и Джо ме свалиха.

— Бога ми! Какво се е случило? — попита Джо и уплашено се взря в лицето ми.

— Мина по задния път и издра крака ми в бодливата тел — казах аз.

— Защо го е направил? — Боб не можеше да повярва и вдигна поглед от крака ми. — Той никога не е правил това! Дявол да го вземе, кракът ти кърви. Целият е надран. Чорапът ти е скъсан. Защо е минал оттам? Трябва да отидеш на лекар. Бога ми! Кракът ти е съвсем зле.

— Да го превържем в задния двор, преди някой да види — бързо посъветва Джо.

Джо ме разбираше.

— Кой ли има носна кърпа? — попитах аз Джо. — Трябва да го стегна. Кой носи кърпа?

— Ще попитам Пиърс — предложи Боб. — Той сигурно има.

Пиърс беше маминото детенце на училището и се знаеше, че винаги има носна кърпа. Боб изтича да го потърси, а ние с Джо отидохме зад училището. Седнах на земята и свалих разкъсания чорап до глезена. Развих раздраната превръзка и открих раните. Не бяха дълбоки, но бяха много и кървяха силно. Кръвта течеше бавно по разтворените рани и премръзналата, посиняла кожа.

Джо и аз гледахме мълчаливо.

— Този крак никога не ти е служил — каза Джо в желанието си да ме утеши.

— Да пукне! — изръмжах свирепо. — Да пукне този ми крак! Виж дали Боб идва.

Боб пристигна с кърпата. Беше я измъкнал почти насила от Пиърс, който сега се влачеше след него, за да разбере какво се е случило.

— Трябва утре да ми я върнеш — предупреди ме той, а гласът му затрепера пред гледката на моя крак. — О, виж ти!

С помощта на кърпичката и нацепения бинт превързах стегнато ранения крак, после се изправих на патериците си, а трите момчета се отдръпнаха в очакване на моята присъда. Почаках един миг, за да разбера дали болката ще престане.

— Ще върви — казах аз.

— Кръвта няма да се просмуче през всичките тези парцали — провъзгласи Джо — и никой няма да разбере!

XXXI

Мама не научи, че съм си раздрал крака. Винаги сам се грижех за раните си — тя ми даваше съд с гореща вода, чисти превръзки и вата, която поставях между пръстите на краката си. Веднъж-дваж се колебаех дали да не й кажа, защото раните върху премръзналото месо отказваха да заздравеят, но после времето се затопли и те бързо минаха.

Продължавах да водя Старлинг на водопой. Обаче не го пришпорвах, преди да е поел по широкия път към училище и отклонението за задната пътека да остане зад гърба ми.

Опитвах се да яздя, като се държа само с една ръка за седлото, но поради изкривения ми гръбнак аз се наклонявах много наляво и с една ръка върху лъка имаше опасност да падна на тази страна.

Един ден подкарах Старлинг в раван и започнах да опитвам хватки на различни места на седлото. Търсех да се уловя по-удобно. Поради изкривяването ми наляво, като се отпуснех добре, лявата ми ръка стигаше по-ниско от дясната. Преместих се малко надясно върху седлото и пъхнах лявата си ръка под крилото на седлото, под крака ми. Уловил подпругата точно където тя влизаше в крилото, аз можех да разчитам на вътрешния ръб на седлото за противодействие на наклона надясно или като я тегля, да избягна наклоняването наляво.

За първи път се почувствувах напълно сигурен. Кръстосах юздите, улових ги с дясната ръка и хванах подпругата с лявата. Пришпорих Старлинг в лек галоп. Ритмичният му ход не ме помръдваше от седлото. Седях спокойно, пазех равновесие добре, повдигах се и се отпусках едновременно с движенията на коня и изпитвах чувство на сигурност и доверие, което досега не познавах.

При това аз можех да управлявам коня! С едно движение на ръката го обръщах надясно или наляво. Когато той завиваше, аз се наклонявах с него, а когато се изправяше и тръгваше равномерно, аз също се изправях. Уловил ремъка по този начин, аз бях като привързан към седлото и можех да използувам тази зависимост, за да се нагаждам веднага към изискваното от движението положение.

Известно време препускахме леко и изведнъж, под неочакван импулс, аз извиках на Старлинг да увеличи скоростта. Почувствувах как тялото му се изпъва и той преминава в силен галоп. Ритмичното полюляване отстъпи място на гладък бяг и бързият тропот на копитата се издигаше към мен като музика.

Преживяването беше твърде величествено и аз не исках да го повтарям, за да не го изхабя в един ден. Подкарах Старлинг към училище ходом и запях. Не изчаках Боб да ме свали — свлякох се сам и паднах на земята. Изпълзях до патериците, подпрени на стената, и се изправих. После отведох Старлинг в двора за конете. След като го разседлах и пуснах, аз се облегнах на оградата и останах да го гледам така, докато звънецът изби.

Този следобед не можех да внимавам в уроците. Мислех си за татко. Колко доволен щеше да бъде, когато види, че мога да яздя! Исках на другия ден да си ида със Старлинг и да го изненадам, но знаех какви въпроси ще ми зададе и чувствувах, че за да твърдя, че действително мога да яздя, трябваше да се науча да се качвам и слизам от коня сам. Смятах, че ще мога скоро да постигна и това. Ако слизах от коня на мястото, където оставях патериците си, бих могъл да увисвам с една ръка на седлото, за да ги хвана и поставя под мишниците си, с възсядането обаче беше нещо друго: за да се вдигна от земята, стъпил върху стреме, ми бяха нужни силни крака. Трябваше да се потърси друг начин.

Спомнях си за една от моите лудории в къщи: поставях една ръка върху гордата преграда на портата, друга върху облегалката на патерицата и бавно се вдигах, докато стигна височината на портата. Това беше упражнение за сила и аз често го тренирах. Реших да опитам, като, се опра върху Старлинг вместо на портата. Ако той останеше спокоен, щях да го направя.

На следващия ден пробвах, но Старлинг се движеше и аз няколко пъти падах. Накарах Джо да го държи и сложих ръка на лъка на седлото, а другата върху събраните заедно патерици. Поех въздух, залюлях се и се метнах на седлото. Нанизах патериците на дясната си ръка, решен да ги взема със себе си, но те подплашиха Старлинг и трябваше да ги подам на Джо.

Всеки ден Джо държеше Старлинг, докато го възседна, но след две седмици конят свикна и аз се мятах на гърба му, а той оставаше неподвижен, докато седна. Нямаше нужда Джо да го държи. Все още обаче оставаше неразрешен проблемът за патериците.

Показах на Боб как искам да ги нося — нанизани на дясната ми ръка — и го помолих известно време да язди Старлинг и да носи патериците ми по този начин. Той се съгласи и го правеше всеки ден след училище. Най-после Старлинг престана да се страхува от тях и вече ме оставяше да ги взимам. При спокоен ход патериците леко се удряха в хълбока му, при галоп острият им край се мяташе навън, но конят не се плашеше.

Старлинг не беше упорит и аз лесно го управлявах с една ръка. Яздех с къси поводи, тъй че, като се дръпна назад, да мога към силата на ръката си да прибавя и тежестта на тялото. Той се подчиняваше на движението на ръката ми и завиваше в желаната от мен посока. Скоро започнах да го яздя като дресирано пони. Оказа се, че ако пъхна ръката, с която държах подпругата под възглавницата на седлото, аз можех да се повдигам при тръс и дните на моето друсане свършиха.

Старлинг не се плашеше. Той винаги яздеше в права линия, аз се чувствувах сигурен и не се страхувах, че може да ме изхвърли от седлото. Не разбирах, че за да не изхвръкнеш при някое внезапно подплашване на коня, са нужни нормални крака, защото не бях преживявал такова нещо. Мислех си, че конят може да ме изхвърли само ако се изправи на задните си крака, и започнах да яздя по-рисковано дори от момчетата в училище.

Галопирах през неравен терен и отмъщавах за изпитанието, което той представляваше за моите патерици, като го прекосявах със стоманено здрави крака — краката на Старлинг, които чувствувах като свои.

Със Старлинг аз се катерех по възвишения и стръмни брегове, които другите момчета избягваха, защото пеша аз бях този, който свивах настрана, докато те се катереха.

Сега преживяванията на моите другари бяха и мои. По време на обедната почивка аз съзнателно търсех места, по които мъчно бих ходил пеша, и като минавах по тях върху коня, аз се изравнявах с другарите си. Разбира се, не съзнавах, че това е подбудата. Яздех през такива местности, защото ми доставяше удоволствие — така си обяснявах.

Понякога препусках галоп нагоре по задния път. Завоят накрая беше остър и рязко стъпваше на шосето. На отсрещния ъгъл се издигаше презвитерианската черква, затова този ъгъл беше известен като „черковния ъгъл“.

Един ден взех този завой в галоп. Започваше да вали и аз исках да стигна до училище, преди да се намокря. По пътеката през черквата вървеше една жена. Внезапно тя разтвори чадъра си и Старлинг рязко се дръпна.

Почувствувах, че падам, и се опитах да измъкна „лошия“ си крак от стремето. Ужасявах се от мисълта, че конят ще ме повлече. Татко беше видял човек влачен от кон със закачено в стремето стъпало, и аз не можех да забравя описанието на препускащия кон и подмятащото се тяло.

Когато паднах на паважа и разбрах, че съм освободен от седлото, почувствувах само облекчение. Останах да лежа така и се питах дали нещо не ми е счупено, после седнах и опипах краката и ръцете си. Те бяха болезнено натъртени, на главата ми се надигаше цицина, а лакътят ми беше издран от камъните.

Старлинг тичаше към училището и знаех, че Боб и Джо скоро ще пристигнат с патериците. Започнах да чистя панталоните си и едва тогава забелязах жената, която беше разтворила чадъра. Тя тичаше към мен и лицето й издаваше такава тревога и грижа, че бързо се огледах за да видя какво ужасно нещо се беше случило зад мен, което не бях забелязал. Но бях сам.

— О! — викаше тя. — О! Ти падна! Видях те! Бедното момче! Нарани ли се? О! Никога няма да го забравя!

Познах я — беше госпожа Конлън, наша позната. Помислих си: „Тя ще каже на мама, че съм паднал. Още утре трябва да покажа на татко, че мога да яздя.“

Мисис Конлън остави пакетите си на земята, сложи ръка на рамото ми и се взря в лицето ми с полуотворена уста.

— Нарани ли се, Алън? Кажи ми! Какво ще каже бедната ти майка! Проговори нещо!

— Нищо ми няма, мисис Конлън — уверих я аз, — чакам патериците си. Джо Кармайкъл ще ми ги донесе, като види понито само.

Вярвах в Джо — той се грижеше за тези неща. Боб щеше да дотича възбуден и развълнуван и цял свят щеше да научи за злополуката. Джо, напротив, щеше да избърза мълчаливо с патериците в ръце и щеше да измисли как да потуши случилото се.

— Ти не трябва да яздиш понита, Алън — продължаваше мисис Конлън. Тя изтупваше праха от раменете ми. — Ще се пребиеш някой ден, ще видиш! — гласът й прозвуча нежно и мило, тя коленичи до мен, наведе глава, доближи лицето си до моето и ми се усмихна приятно. — Ти не си като другите момчета. Не трябва да го забравяш! Ти не можеш да правиш това, което правят те. Ако твоят нещастен баща и майка ти знаят, че яздиш понита, това би ги съкрушило. Обещай ми, че няма да яздиш повече. Хайде!

За мое голямо учудване видях в очите й сълзи. Изпитах желание да я утеша, да й кажа, че ми е мъчно за нея. Искаше ми се да й дам нещо — някакъв подарък или вещ, която щеше да я накара да се усмихне и да се почувствува щастлива. Толкова много скръб виждах у възрастните, които разговаряха с мен! Каквото и да им разправях, не можех да споделя щастието си с тях. Те упорито се държаха за скръбта, а аз не виждах причина за нея.

Боб и Джо се зададоха тичешком. Джо носеше патериците ми. Г-жа Конлън въздъхна, изправи се и докато Джо ми помагаше да се вдигна и наглася патериците си, продължаваше да ме гледа с трагични очи.

— Какво стана? — искаше да знае той.

— Уплаши се и ме хвърли — казах. — Нищо ми няма.

— Всички трябва да пазим пълно мълчание — прошепна Джо и погледна крадешком към мисис Конлън. — Дръж си езика, иначе вече няма да ти разрешат да се качиш на кон.

Сбогувах се с мисис Конлън, която ми напомни, преди да си тръгне:

— Не забравяй какво ти казах, Алън!

— Най-важното е — каза Джо, като ме огледа отгоре до долу, когато тръгнахме към училище, — че нямаш повреди и ходиш не по-зле от друг път.

XXXII

На другия ден в обедната почивка подкарах Старлинг към къщи. Не бързах. Исках да се порадвам предварително на гледката, която щеше да представлява татко, като ме види на кон. Мислех си, че вероятно мама ще се разтревожи, но татко щеше да постави ръка на рамото ми, щеше да ме погледне в очите и да каже: „Знаех, че ще можеш да го направиш“ или нещо подобно.

Когато приближих пътната врата, татко стоеше наведен над едно седло, поставено на земята край плевнята. Не ме видя. Спрях до портата, погледах го известно време и извиках „хей!“.

Без да се изправи, той извърна глава и погледна вратата зад себе си. Един миг остана в това положение (аз го гледах усмихнат), после мълчаливо се изправи и втренчено ме загледа.

— Ти, Алън — каза той. Говореше тихо, като че ли яздех кон, който би се уплашил от човешки глас и би побягнал.

— Да! — извиках. — Ела да ме видиш! Гледай! Помниш ли, когато каза, че никога няма да яздя? Е, сега гледай! Еей-й! — извиках, както понякога викаше той, яхнал хубав кон, с бързо движение се наведох напред върху седлото и смуших Старлинг с добрата си пета.

Бялото пони се хвърли напред с къси напрегнати подскоци, докато набере скорост, после изравни стъпката си и се изпъна в галоп. Виждах коляното му, движеше се бързо напред-назад като бутало, чувствувах напора му и изпъването на краката при всяка стъпка.

Препуснах покрай нашата ограда до акациевата горичка, там го спрях и обърнах. При обръщането си то се изправи на задни крака, а аз се наклоних заедно е него. Движението беше толкова рязко, че камъните под краката му се разхвърчаха, а главата му се издигаше и падаше от усилието да набере отново скорост. После препусна назад, а татко отчаяно тичаше към вратата.

Минах покрай него, уловил юздите с ръка, с ритмично поклащане напред-назад, в такт с напрегнатото движение на изпънатата шия на Старлинг, пак завой и пак назад и накрая рязко спиране, при което опрях гърдите на Старлинг до самата врата. Конят се отдръпна назад, като танцуваше и мяташе глава, а ребрата му се издуваха и спадаха. Звукът от дишането през разширените ноздри, скърцането на седлото, подрънкването на мундщука, тези звуци мечтаех аз да чувам от гърба на препускащ кон! Слушах ги и с наслада поглъщах миризмата на запотеното от галопа тяло.

Погледнах татко и се разтревожих от побелялото му лице. Мама беше излязла от къщи и бързаше към нас.

— Какво има, татко? — запитах бързо.

— Нищо — той гледаше в земята и аз чувах ускореното му дишане.

— Нямаше нужда да тичаш така към вратата — казах аз. — Задъхал си се!

Той ме погледна и се усмихна, после се обърна към мама, която се приближи и му протегна ръка.

— Видях — каза тя.

Известно време те се гледаха в очите.

— На теб се е метнал — най-сетне промълви мама, после се обърна към мен: — Сам се научи да яздиш, нали, Алън?

— Да — наведох се над шията на Старлинг, за да доближа главата си до техните. — От години се уча. Само веднъж паднах — вчера. Видя ли как правя завоя, татко? Видя ли как го обръщам като дресиран кон? Какво ще кажеш? Мога ли да яздя?

— Да — каза той, — добър си. Имаш здрава ръка и седиш добре. Как се задържаш? Покажи ми!

Обясних му моята хватка с подпругата и му разправих как съм водил Старлинг на водопой и как мога да се качвам и да слизам с помощта на патериците.

— Оставих ги в училище, иначе щях да ти покажа.

— Добре… Друг път… Сигурен ли се чувствуваш на гърба му?

— Сигурен като банка.

— Гърбът не те боли, нали, Алън? — попита мама.

— Не, никак!

— Ще внимаваш много, нали? Обичам да гледам как яздиш, но не бих искала да те видя да падаш.

— Ще бъда много внимателен — обещах аз и добавих: — Трябва да се връщам в училище. Ще закъснея.

— Слушай, сине — каза татко и ме погледна сериозно. — Сега ние знаем, че можеш да яздиш. Ти профуча покрай тази врата като прилеп, подгонен от ада. Но не е нужно да яздиш така! Ако го правиш, хората ще мислят, че си новак и че не разбираш от коне. Добрият ездач няма нужда да се подмята като отвързано пале, за да доказва, че може да язди. Добрият ездач няма нужда да доказва нищо! Той изучава своя кон. Прави така и ти! И спокойно. Можеш да яздиш — чудесно, но не се фукай с това. Да се галопира по прав път е хубаво, но така, както ти яздиш, ще умориш всеки кон без време. Конят е като човека — той се проявява най-добре, когато с него се отнасят добре. Сега върни се в училище, без да препускаш Старлинг, и го разтрий хубаво, преди да го пуснеш.

Той спря, замисли се за миг и добави:

— Ти си добро момче, Алън! Хареса ми и аз мисля, че си добър ездач.

XXXIII

По пътищата се появиха автомобили. Сред облаци прах те препускаха по шосетата, предназначени за обкованите с желязо колела на двуколки. Те набраздяваха покривката на шосетата, изпод колелата им хвърчаха ситни камъчета и се забиваха в калниците на кабриолетите, които те задминаваха, надуваха клаксони, за да си проправят път през стадата крайпътен добитък, а животните бягаха подплашени. Автомобилите имаха големи месингови фенери с ацетиленов газ, месингови радиатори и високи прави предни стъкла, зад които мъже с големи очила стискаха кормилото, наведени напред, а понякога го дърпаха, като юзди.

При тяхното преминаване конете бягаха встрани от пътя, подплашени от пушека и шума, а ядосаните каруцари, застанали прави в каруците, спрели далеч навътре в тревата, която ограждаше шосето, ругаеха високо, загледани в стелещия се прах.

Чифликчиите оставяха дворните врати отворени, за да могат подплашените коне да се приютяват настрани от шосето и да стоят разтреперани и тежко дишащи, докато колите отминат.

Питър Финли вече не беше коняр, а шофьор. Той носеше фуражка и униформа и застанал със събрани токове, отваряше вратата, за да слезе мисис Карутърс.

— Какво сте се залепили за пътя? — го попита татко един ден. — Да не е ваш? Когато минавате, всички други трябва да скачат на тревата.

— Автомобилът не може да излезе от пътя като кон — му обясни Питър, — аз трябва да остана на шосето, щом там има място само за един.

— Да, и мисис Карутърс е единият — ядосано отвърна татко. — Така стана, че вече се страхувам да изведа някой млад кон на пътя. Ах, да мога да намеря кон, който не би се подплашил, ще го пришпоря направо върху вас.

Оттогава Питър винаги спираше, когато татко искаше да мине край него с някой млад кон, но дори и тогава конят побягваше върху тревата, а татко, опънал юздата, проклинаше.

Той мразеше колите, но ми каза, че бъдещето е тяхно.

— Когато станеш на моята възраст, ще трябва да ходиш в зоологическата градина, ако искаш да видиш кон. Времето на конете мина.

Конете, които обяздваше, намаляваха, цените се увеличаваха и все пак той успя да спести 10 лири за няколко буркана кафяв мехлем, с който мама разтриваше краката ми. Това беше някакво американско лекарство, наречено „система Вайови“, и продавачът гарантирал на татко, че от него ще проходя.

Месец след месец мама разтриваше краката ми с мехлема. Най-сетне бурканите свършиха.

Татко от самото начало нямаше доверие на лекарството, „но като някой глупак се надявах на чудо“ — обясни той, когато мама му каза, че лекарството се свършило.

Той ме беше подготвил за този неуспех и аз не бях разочарован.

— Нямам намерение да губя повече време за лекуване — казах му аз, — това ме ограничава.

— И аз мисля така — отвърна той.

Сега аз яздех понитата, които той обяздваше, и често падах. Новообяздените понита лесно се плашат, а аз не можах да се науча да яздя плашлив кон.

След всяко падане вярвах, че това е за последен път, но татко не мислеше така.

— Всички така говорим, сине, след всяко падане. Но когато наистина човек падне за последен път, не го разбира.

Моите падания го тревожеха. Той беше неспокоен, колебаеше се, но накрая взе решение и започна да ме учи как да падам: отпуснат и безчувствен, така че ударът да се притъпи в поддаващите се мускули.

— Винаги можеш да преодолееш нещо, ако не по един, по друг начин — внушаваше ми той.

Татко решаваше бързо всеки проблем, свързан с патериците ми, но какво щях да правя, като свърша училище — на този въпрос той не можеше да си отговори.

До края на учебната година и моя последен ден в училище оставаха два месеца. Г-н Симънс, собственикът на магазина в Турала, обеща да ми плаща пет шилинга месечно, за да водя книгите му след завършване на училището. Мисълта да печеля пари ми беше приятна, но аз копнеех за работа, която да бъде проверка за мен, работа, в която бих могъл да изявя онази част от себе си, с която разполагам само аз.

— Какъв искаш да станеш? — ме попита татко.

— Искам да пиша книги.

— Е, това е хубаво, можеш да го правиш, но как ще се издържаш?

— Хората печелят пари от писане на книги — спорех аз.

— Да, но едва след дълги, дълги години. А освен това трябва да си много образован. Питър Финли казва, че да напишеш книга е най-трудното нещо на света — той е опитвал. Разбери, аз искам да пишеш, не мисли, че съм против, но първо трябва да се научиш как.

Татко замълча, замисли се и когато отново заговори, той сякаш знаеше, че един ден аз ще стана писател:

— Когато пишеш, бъди като Робърт Блатчфорд — онзи, който написа „Невинни“ — голяма книга! Написана, за да помага на хората.

— Виж какво — продължи после той, — човек не трябва да пише за пари. По-скоро бих обяздвал коне. Когато обяздваш коне, постигаш нещо хубаво от нещо, което би могло да бъде лошо. Лесно е нищо да не постигаш, но трудно е да оформиш в един кон — е, един вид… характер. Тъй да се каже, да го накараш да работи с тебе, а не срещу тебе.

Веднъж, много отдавна, Питър Финли ми даде една книга, казваше се „Моята блестяща кариера“. Питър мислеше, че авторката е жена, но тя се е подписала Майлс Франклин. Най-хубавата книга, която съм чел! Не се стъписва пред бариерата, не се плаши, има сърце…

— Не зная… да пишеш… е забавно но се страхувам, че ти не си го представяш както трябва. Смяташ, че от книгата, която ще напишеш, ще получиш само удоволствие. Но… може би, след като те хвърлят няколко пъти от седлото, ще започнеш да мислиш като мене.

Седяхме върху оградата и гледахме в двора на конюшнята към жребеца, който татко обяздваше. Конят дъвчеше тежкия мундщук. Ъглите на устата му бяха зачервени и разранени.

— Този жребец е твърде дълъг в гърба — каза неочаквано татко, а после продължи: — Ако един човек ти даде сто лири за една книга, можеш да се обзаложиш с главата си, че тя е добра за него. Ако обаче всички бедни и измъчени хора ти свалят шапка за книга, която си написал — това е съвсем друго, — тогава си струва труда. Но първо ти трябва да поживееш сред хората. Те ще ти харесат. Тази земя е наша и ние ще я направим рай. Хората тук са равни. Във всеки случай, желая ти успех! — добави той. — Пиши книги! Но докато си стъпиш на краката, вземи онази работа при Симънс.

Няколко дни по-късно мистър Симънс ми показа една обява в „Ейдж“. Търговският колеж в Мелбърн предлагаше стипендия по счетоводство. Кандидатът трябваше да издържи изпит по история, география, аритметика и английски. Темите за изпитите се изпращаха на директора на местното училище при поискване.

Писах да ми ги изпратят и седмица по-късно мистър Тъкър ми съобщи, че са пристигнали.

— Ще видиш, Маршъл — ми каза той свирепо, сякаш го бях обвинил в нещо, — печатът върху плика е непокътнат. Затова никаква фалшификация не е възможна. Уведомих Уилям Фостър за този изпит и той също ще се състезава за стипендията. Искам в неделя сутрин да бъдеш в училище точно в десет часа. А сега можеш да си седнеш.

Уилям Фостър беше отличник и любимец на мистър Тъкър. Той можеше да изброи имената на всички реки в щата Виктория, без да си поеме дъх, и смяташе наум, сложил ръце върху главата си, за да покаже, че не брои на пръсти.

От него трудно се преписваше, защото в клас криеше с ръка тетрадката си. Аз обаче успявах да го накарам да отмести ръка, като го мушках в ребрата.

Майка му се гордееше с него и казваше на моята майка, че без него не мога да реша вярно нито една задача.

В неделя сутрин ние се срещнахме пред училище и аз му предложих да седнем заедно на изпита. Той обаче носеше неделния си костюм и това определи отношението му към мен: държеше се вдървено, недружелюбно и отвърна, че майка му заръчала да не ме пуска да сядам близо до него.

Това беше истински удар. Въпреки това аз го последвах в училище и без да обръщам внимание на усилията му да ме отблъсне, седнах до него.

Мистър Тъкър забеляза моята тактика и ме изпрати на другия край на стаята. Седнах там и се загледах през прозореца към връх Турала, зелен и жив на слънчевата светлина. Мислех си за Джо и за това, че денят е прекрасен за лов на зайци… Изведнъж мистър Тъкър хлопна капака на катедрата и обяви:

— Сега ще разчупя печата, който съхранява темите за изпита на Поултърския търговски колеж. И двамата забележете, че печатът е непокътнат.

После дръпна връвта и извади листовете от плика и докато правеше това, не сваляше жестоките си очи от мен.

В следващите двадесет минути той ни прочете задачите. Отвреме навреме се мръщеше, понякога вдигаше глава, и поглеждаше одобрително Уилям Фостър, а той кимаше с глава в потвърждение на тази увереност.

Поиска ми се да фрасна мистър Тъкър право в мутрата и после да избягам при Джо.

Представях си, че обяснявам на Джо точно как съм го направил, когато Тъкър стана и ни подаде листовете. Докато раздаваше задачите, той хвърли поглед към часовника на стената и каза дрезгаво:

— Сега е десет и половина. До единадесет и половина трябва да свършите.

Погледнах жълтия напечатан лист пред себе си:

„Изчислете сложната лихва на…“

Ха, това е лесно…

„Ако десет мъже вземат…“

Божичко! Уравнение! Гаргара!

„Един парцел от четири и три четвърти акра и десет метра…“

Хм, това беше по-трудно.

Започнах да пиша, а мистър Тъкър седна на катедрата си и почна да чете „Фийлд“, английско списание с лъскави страници.

Задачите не ми се сториха много трудни, но след като излязохме от клас, сверих отговорите си с тези на Уилям Фостър и разбрах, че повечето са погрешни, защото се различаваха от неговите.

Върнах се в къщи и казах на татко, че съм пропаднал, а той отвърна:

— Няма значение! Ти си опита силите — това е важно!

Една седмица преди да ни разпуснат, по пощата, пристигна дълъг кафяв плик, адресиран до мен. Бяха го дали на татко и той ме чакаше в кухнята заедно с Мери и мама, за да го отваря, щом се върна от училище.

Всички се струпаха около мен. Разпечатах внимателно плика и извадих прегънатия лист.

„Уважаеми господине, имаме удоволствието да ви съобщим, че печелите стипендията…“

— Печеля! — извиках. Не можех да повярвам на очите си и ги загледах, сякаш очаквах някакво обяснение от тях.

— Дай да видя! — татко взе писмото от ръцете ми.

— Истина, печели! — извика той развълнувано, след като прочете писмото. — Ето, чети — той подаде писмото на мама. — Можеш ли да повярваш? Наистина така пише! Представи си — стипендия! Кой би помислил, че ще спечели стипендията! Не мога да повярвам! — обърна се към мен и ме потупа по гърба. — Браво, сине! Ти си герой! — после на мама: — За какво е стипендията? Чакай да видим! Какъв ще стане?

— Счетоводител — каза Мери, тя четеше писмото зад рамото на мама. — Счетоводителят си има свое бюро и всичко.

— Имаме ли някой счетоводител тук наоколо? — попита татко. Той искаше да си изясни въпроса. — Деловодителят в големия магазин в Балунга счетоводител ли е?

— Не — каза мама решително, — разбира се, не! Той е деловодител. Счетоводителите трябва да са много умни.

— Мистър Брайан сигурно е счетоводител — каза Мери, — той е секретар на фабриката за масло. Някой казваше, че получава шест лири седмично.

— Който ти е казал това, те е излъгал — каза татко решително. — Не вярвам и директорът да взима толкова много. Ще ида при него да разбера какво всъщност е това счетоводител. Във всеки случай изглежда като край на грижите ни. Ако Алън стане счетоводител и печели по шест лири седмично, той няма да има нужда да се кланя на никого.

Без да губи време, татко оседла коня и се отправи към фабриката. Върна се късно след обед и донесе другата поразителна новина: Уилям Фостър беше скъсан.

— Истина е! — татко не можеше да прикрие вълнението си. — Срещнах мисис Фостър и тя ми разправи — сякаш пък толкова невероятно, представи си! — че е получила писмо, в което се казва, че Уилям може отново да се яви на изпит догодина. Трябваше да я видите, когато й казах за Алън!

— Видях и Брайан — продължи той. — Права си, Мери, той наистина е счетоводител. Каза ми, че първокласните счетоводители получават повече от шест лири седмично, макар че не съм сигурен дали не говори наизуст. Както и да е, счетоводителите водят книгите на големите компании — петролни компании и други такива места. Когато станат счетоводители, получават титла — някакви букви след името си — чакайте да видя. Записах ги на един лист.

Той тършува известно време из джобовете си, за да намери листа, който търсеше.

— Момент сега. Записах ги, както ми каза Брайан. Ето ги. Ч. И. Б. С. — и това значи член на Института на британските счетоводители, дявол знае какво означава това. Няма много такива, каза Брайан. Да получиш тези букви, според него, било важно нещо.

Той ме погледна одобрително.

— Никога не съм мислил, че ще доживея да видя Алън с букви след името си.

И в изблик на чувства той ме вдигна в обятията си — голям, какъвто бях! — и ме залюля.

Тази нощ татко се напи и се прибра в къщи с песен. Ние си бяхме легнали, но чух мама да го пита тревожно:

— Би ли се с някого?

— Не! Само няколко замахвания, това е всичко!

През следващата седмица той и мама седяха до късно всяка вечер, разискваха нещо и пишеха цифри върху лист хартия. Знаех, че решават моето бъдеще.

— Мама и аз решихме да се преместим в Мелбърн, Алън — ми каза татко един ден. — Ще ни трябва известно време, за да уредим нещата тук, но щом приключим, стягаме торбите и край! Бъдещето е там долу. Ти ще можеш да постъпиш на работа в някаква канцелария, докато се учиш за счетоводител. Всеки ще те вземе, щом разбере, че си спечелил стипендия. Във всеки случай, аз сега не печеля много тук. А ще стане и по-лошо — с тези коли наоколо. Днес видях най-малко осем-девет. — После добави: — Какво мислиш ти за нашето преместване?

— Отлично — казах, — докато се уча за счетоводител, ще се уча и за писател. Мисля, че ще бъде славно!

— Така мисля и аз! — каза татко.

Когато останах сам обаче и премислих всичко, внезапно почувствувах, че не мога да се разделя с гората, от която бях почерпил силата си. Никога не бях виждал град. Представях си го като някаква огромна сложна машина, обслужвана от счетоводители с букви след имената си, със счетоводни книги и безслънчеви лица. Тази мисъл ме подтисна. Потърсих Джо. Той поставяше капани в храстите зад тяхната къща.

Казах му, че скоро ще се преместим в Мелбърн. Той погледна замислено капана в ръката си и каза:

— Върви ти като на бясна крава, в това няма съмнение. Но ти винаги си бил късметлия. Спомняш ли си, когато улови два заека в един капан?

— Да — отвърнах, доволен при този спомен.

Седнахме един до друг на тревата. Разговаряхме за Мелбърн и трамваите там, и хилядите хора, и как аз ще печеля шест лири седмично.

— Най-хубавото е — възкликна Джо, — че ще можеш да ходиш в музеи, когато си пожелаеш. Казвали са ми, че там има всичко.

— Предполагам — казах, — предполагам, че ще ходя и в музеи, но аз искам да пиша книги. В Мелбърн има голяма библиотека. Мисля, че ще ходя повече там.

— Ще трябва да се откажеш от ездата — каза Джо. — Конете загиват в Мелбърн по-бързо, отколкото навсякъде другаде.

— Да, това е най-лошото от цялата работа — почувствувах се отново подтиснат. — Все пак трамваите могат да те заведат, където си пожелаеш…

— Да, но как ще се качваш и слизаш с патериците? — Джо се замисли. — Тълпите и…

— Патериците! — възкликнах аз, отхвърляйки презрително тази пречка. — Патериците са нищо!…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.